Zpracování a ukládání videa (1)
Z dovolené až na obrazovku
Ačkoli jsou již několik let k dispozici velmi slušné amatérské kamery umožňující zaznamenat zážitky z dovolené (nebo cokoli jiného) prakticky v profesionální kvalitě, dosud byl trochu problém s ukládáním a archivací filmů a videoklipů. V tomto tisíciletí již zmíněný problém přestal existovat. Proto otevíráme nový seriál, v němž se podrobně podíváme na všechny potřebné kroky, které vedou od podařeného skoku strýčka Pepy do moře až k momentu, kdy si tento skok třeba o Silvestru pustíme pro lepší zábavu.

Základy
První krok na této cestě je zřejmý: je jím digitální kamera, kterou natočíme cokoli, co uznáme za vhodné, v kvalitě ještě před pár lety vyhrazené pouze profesionálům. Na kamery a jejich možnosti se podrobněji podíváme ještě v tomto, úvodním dílu našeho seriálu. Pak je zapotřebí “syrový" videomateriál sestříhat a tak mu dodat spád a oživit jej. V příštích dílech se proto zaměříme na špičkové střihové systémy jak pro naprosté amatéry, tak i pro zkušenější “poloprofesionály". Vybavením označovaným jako skutečně profesionální se zde zabývat nebudeme – to je kapitola sama pro sebe a odpovídající vybavení je velmi drahé.
Cílem je uložení sestříhaných klipů na nějakém vhodném médiu. To byl právě až dodnes problém: vhodné kamery se dají sehnat již dlouho a slušný střihový software také. Co však s hotovými klipy? Ukládání na klasické VHS kazety je škoda materiálu – nahráním na S-VHS kazetu jde kvalita digitálního záznamu dolů dobře o třetinu a přehrání na “obyčejné" VHS je ještě mnohonásobně horší. Ani archivace na DV (nebo Digital8) kazetách není žádná výhra – záznamové médium je poměrně drahé, stolní přehrávače prakticky neexistují a přehrávat záznam pokaždé z kamery je dost nepohodlné... Obě varianty také sdílejí tradiční problém magnetických nosičů – poměrně špatnou odolnost proti času –, o dropoutech nemluvě.
Zbývající možností, alespoň pro uživatele slušně vybavených počítačů, bylo VideoCD. Až donedávna šlo zřejmě o nejšikovnější variantu. Data na VideoCD jsou velmi bezpečná před zubem času – rozhodně nepoměrně bezpečnější než na magnetické pásce. VideoCD také přehrají bez obtíží některé domácí přehrávače DVD, což je samozřejmě žádoucí – chceme-li strýčkovým skokem do vody oblažit známého, je daleko příjemnější vzít jen CD do kapsy, než tahat s sebou nějaký přehrávač... Zde jsme však narazili na první problém – v amatérských podmínkách jde samozřejmě o CD-R (nebo CD-RW), a to bohužel řada domácích DVD přehrávačů prostě neumí. Druhým, a snad ještě nepříjemnějším problémem je kvalita záznamu – disky VideoCD podporují záznam zhruba v kvalitě VHS, a to je z hlediska dnešních digitálních kamer žalostně málo (proto jsem například já VideoCD nevyužíval a dosud jsem se raději spokojil s daleko méně pohodlnou archivací na DV pásce).
Optimální řešení je zřejmé na první pohled: DVD-R, tj. připravit a vypálit si DVD disk. Tato varianta nemá žádnou chybu. Záznam MPEG-2 s variabilním datovým tokem na DVD by dokázal bez obtíží zajistit takovou kvalitu, jakou s digitální kamerou v amatérských podmínkách nikdy nedosáhneme. DVD-R také spolehlivě a bez obtíží přehraje libovolný domácí DVD přehrávač, takže ke známým stačí nosit jen disky. Služby, jež DVD podporují – od “titulků", které ve skutečnosti umožňují překrýt video jakýmkoli obrázkem přes volitelné varianty záběru (“úhly") až po možnost skládat podle potřeby různé klipy a prezentace statických záběrů –, snadno vyplní i ty nejdivočejší představy jak domácí video zpracovat a oživit.
Proč tedy už dávno všichni neukládáme své záběry z dovolené na DVD? Inu, jak dobře víme, o peníze jde až na prvním místě a kvalitní počítačový software pro tvorbu DVD ještě nedávno stál bratru nějakých deset tisíc dolarů. A vypalovačka DVD? Ani nemluvit – Pioneer ji u nás prodával skoro za čtvrt milionu! Celková investice potřebná pro tvorbu vlastních DVD se tedy po přičtení ceny odpovídajícího počítače nezastavila daleko před milionem korun... a k tomu čisté médium DVD-R přišlo na nějakých padesát dolarů, což také není žádná láce.
Tím se dostáváme k firmě Apple, která v novém tisíciletí uvedla na trh nový Power Mac G4. Jeho výbava a výpočetní výkon (je osazen procesorem PowerPC na 733 MHz, jehož udávaný výpočetní výkon by nabízel procesor Pentium III na nějakých 2 GHz) jsou při ceně 3500 USD skutečně výjimečné. Zajímavé je ale to, co dostaneme navíc (a v určitém smyslu slova tedy zadarmo). Jak už asi většina čtenářů uhodla, nový Power Mac je standardně osazen mechanikou DVD-R (která jaksi mimochodem také dokáže přečíst snad cokoli, co se kdy na duhové kotoučky zaznamenávalo, a vypalovat CD-R a CD-RW) a mezi programovým vybavením, jež dostaneme zdarma, je i program iDVD pro tvorbu DVDisků. To, že je počítač standardně vybaven i rozhraním FireWire (neboli IEEE 1394, firmou Sony zřejmě pro matení prostých lidí nazývaným iLink) pro připojení digitální kamery a střihovým softwarem iMovie, je u Applu už nějakou dobu samozřejmostí. Zmiňuji se o tom kvůli čtenářům, kteří mají tu smůlu, že počítače Apple ještě neznají. Od prvého dne třetího tisíciletí (ve skutečnosti vzhledem k dodacím dobám trochu později) tedy pro kompletní zpracování videozáznamů “z dovolené až na obrazovku" stačí koupit dvě věci – nový Power Mac a digitální kameru. Celková investice nemusí převýšit 4000 dolarů, u nás půjde jen o trochu více než 200 000 Kč – tedy zhruba stejně, kolik ještě loni stála jen samotná vypalovačka DVD-R. Hlavní je, že je to už částka velmi snesitelná i pro amatérské “hraní si".
V tomto seriálu se postupně dozvíte, jak video připravit a zpracovat. Dnes si řekneme něco málo o kamerách a natáčení záběrů, pak probereme střih, a nakonec se podíváme na to, jak sestřihané záběry zpracovat a vypálit na DVD. Abych vyšel vstříc naprostým amatérům i nadšencům, kteří chtějí mít k dispozici co nejbohatší paletu služeb, popíšu obě varianty softwaru. Nejprve se podíváme na střihový program iMovie a program iDVD pro přípravu DVD disků, které dostaneme při koupi nového PowerMacu zdarma a které nabízejí základní služby a co nejjednodušší ovládání pro kohokoli. Ukážeme si ale také bohatou paletu služeb, jež nabídne nadšencům a profesionálům lepší software – sice komerční, ale pořád ve velmi slušné ceně, nepřevyšující 1000 USD: Final Cut Pro pro skutečně profesionální střih videa a DVD Studio Pro, umožňující tvorbu DVD bez omezení a s využitím všech možností DVD formátu.

Jakou kameru vybrat?
Samozřejmě chceme kameru digitální – analogová kamera, která by nabídla záznam rozumné kvality v amatérské cenové kategorii prostě neexistuje. I mezi digitálními kamerami ale máme hodně na vybranou. Podívejme se tedy, jaké služby od takové kamery můžeme očekávat, po čem se máme zvlášť dívat, a co je naopak zcela zbytečné. Nejprve tedy, o co stojíme a proč:
Výstup FireWire DV.Je naprostou samozřejmostí – bez něj bychom záznam z kamery do počítače nedostali. Naštěstí je dnes už skoro nemožné sehnat digitální kameru bez DV výstupu, takže si s ním nemusíme dělat starosti. Snad jen při koupi starší kamery JVC je třeba dát si pozor – firma JVC zpočátku FireWire ignorovala. 
DV vstup. Ačkoli dnes, kdy budeme výsledný videozáznam ukládat na DVD a ne zpátky na kazetu, už nejde o sine qua non (podmínku nutnou) jako dříve, stále se digitální vstup vyplatí. Určitě občas budeme chtít připravit jen dočasný sestřih, který sice právě teď neseme někomu ukázat, ale archivovat jej nebudeme – DVD (i miniDVD, o němž se podrobněji zmíníme v příštích dílech seriálu) by na to byla škoda. Někdy se DV vstup může hodit i pro přímý přenos mezi dvěma kamerami – sám (používám DV kazety) jsem tak už několikrát přebíral od kamaráda podařené záběry z jeho Digital8. 
Režim LP. Říká se, že na digitálním pásku režim LP nesnižuje kvalitu – to je i není pravda. Skutečně se i v LP režimu na pásku ukládají stejná data, jenže do užších stop. Tím se zvýší pravděpodobnost (a tedy v praxi frekvence) chyb a dropoutů; celkovým důsledkem je obvykle o něco (málo) horší záznam. Je tedy lepší LP režim moc nevyužívat. Přesto se vyplatí jej na kameře mít k dispozici pro strýčka Příhodu – už se mi stalo, že jsem měl jen jedinou volnou kazetu a spoustu záběrů před sebou… Pak je lepší je mít v LP nežli nemít je vůbec. Také občas může být zapotřebí přehrát cizí kazetu, nahranou LP... 
Dostatečně široký úhel záběru. Výrobci kamer se předhánějí v extrémních hodnotách “teleobjektivové” strany transfokátorů – patrně to prodává kamery běžným spotřebitelům. Je však třeba si uvědomit, že zajímavý a důležitý je přesně opačný konec. Řada kamer nabízí na širokoúhlé straně ohniskovou vzdálenost příliš velkou, a důsledkem pak je to, že nemůžeme dobře dělat záběry zblízka – ten dům, kámen nebo kamarád (cokoli právě natáčíme) se nám do záběru prostě nevejde. Je velmi žádoucí, aby nejmenší ohnisková vzdálenost odpovídala cca 35 mm u kinofilmu nebo méně. Nejlepší rada je si kameru před koupí vyzkoušet a nezapomenout si ověřit právě rozsah širokoúhlého záběru. 
Pohotovost. Hodně záleží na druhu záběrů, které chcete dělat. Například při snímání architektury o nic podstatného nejde, ale u záběrů z přírody je nesmírně důležité, jak je nebo není kamera pohotová. Jde o dvě věci: předně o to, jak je snadné nebo obtížné připravit kameru k práci. A dále je důležité také to, jak dlouho kameře trvá, než začne opravdu pracovat (vzhledem k tomu, že se nejprve musí roztočit hlavy a zavést pásek, může jít i o několik sekund!). To je jedna z mála nevýhod například mojí jinak skvělé kamery Canon MV20i: chci-li začít snímat, musím sundat kryt objektivu, zapnout kameru, vytáhnout hledáček... Než to vše dokončím a než se kamera “probudí", dávno mi zvíře, které jsem chtěl snímat, uteče... 
Samostatné ovladače alespoň pro základní funkce (manuální ostření, nastavení clony a expozice, případně i vyvážení bílé). Existují kamery, které všechny služby nabízejí výhradně prostřednictvím menu. Při praktickém použití to je extrémně nepohodlné – alespoň ty nejzákladnější funkce prostě musí být dosažitelné prostým stisknutím jediného tlačítka. 
Neprokládané snímání (“Progressive Scan”). Kdykoli chcete statický záběr (nebo víte, že budete na počítači vybírat z videozáznamu samostatné snímky), je neprokládané snímání k nezaplacení: kvalitu záběrů vám zvýší na dvojnásobek. 
Optický stabilizátor. Podobně jako digitální zoom, i digitální stabilizátor využívá část obrazových bodů CCD snímače pro vlastní funkci, a tak o ně vlastně ochuzuje skutečný záběr. Navíc digitální stabilizátory málokdy fungují tak dobře jako stabilizátory optické. Zatímco digitální zoom je k ničemu a dá se vypnout, bez stabilizátoru se nejspíš neobejdete – pokud samozřejmě neděláte sbírku záběrů gotické architektury a nesnímáte zásadně ze stativu. 
Co “nejdelší" optický zoom. Zatímco digitální transfokátor je nanic, optický – který nesnižuje kvalitu snímků – se vyplatí s co největším rozsahem: špičkové kamery nabízejí i dvacetinásobný, u levnějších kamer běžný desetinásobek není žádná výhra (a halasně propagovaný mnohasetnásobný digitální zoom tomu nikterak nepomůže). 
Možnost nasadit na objektiv (redukci pro) optické doplňky. Dříve nebo později sami zjistíte, že ten širokoúhlý záběr je málo širokoúhlý nebo naopak, že pro kvalitní záběry orla v letu potřebujete skutečný teleobjektiv namísto toho dvěstěnásobného digitálního zoomu, se kterým není v záběru vidět vůbec nic. Navíc snad dříve nebo později bude k dispozici i anamorfní předsádka (o níž si ještě promluvíme v příštích dílech). 
Fotografický režim většiny digitálních kamer je pro nás, kdo budeme stříhat na počítači, víceméně k ničemu – obvykle je daleko vhodnější prostě nahrát obyčejný zhruba sekundový záznam (samozřejmě s využitím neprokládaného snímání, viz výše) a požadovaný snímek z něj pak v klidu doma vybrat. Občas výhodný je ale “plnohodnotný fotoaparátový” režim, který (pokud je mi známo), nabízejí pouze kamery Canon: po stisknutí spouště do poloviny se zafixuje expozice a ostření, ale pak můžete ještě změnit záběr. To bývá v praxi často nesrovnatelně pohodlnější než funkčně totožné přepnutí na manuální ostření a manuální expozici. 
Režim 16 : 9. Srovnáte-li vizuální efekt klasického televizního a širokoúhlého záběru, snadno pochopíte, proč je možnost snímání v širokoúhlém režimu tak důležitá – je to rozdíl třídy. Bohužel pokud je mi známo, dosud neexistuje žádná kamera, která by standardně snímala s poměrem stran 16 : 9. Je proto dobré mít alespoň kameru, která – bohužel za cenu určitého snížení kvality záběru – umí širokoúhlé snímání simulovat. Protože jde o velmi důležitý a poměrně komplikovaný bod, podíváme se na něj ještě podrobněji v kapitole věnované střihu. Zatím snad jen stručně pro ty, kdo poběží koupit kameru hned: chce to anamorfní snímání (tj. záběr “zplácnutý" ze stran, nikoli záběr s černými pruhy nahoře a dole) a je třeba důkladně zkontrolovat, které služby kamery v režimu 16 : 9 přestanou fungovat – například u starších kamer JVC to bývala služeb většina.
Tři CCD čipy. Kvalita snímků z “tříčipovek" je mnohem lepší než z kamer s jedním CCD snímačem a barevnou maskou. Za více čipů platíme ovšem nejen vyšší cenou, ale také větší velikostí kamery.
Ukažme si ještě pro úplnost několik oblíbených služeb, které docela určitě nepotřebujeme – samozřejmě, nabízí-li je kamera navíc, prostě je nemusíme použít; bylo by ale škoda nechat se umluvit reklamním oddělením a kvůli některé z těchto zbytečností kupovat kameru, jež má jinde významné nedostatky.
Mnohonásobný digitální zoom. Výsledná kvalita záběru nestojí za nic. Chcete-li dobré záběry na dálku, pořiďte si stativ a teleobjektiv. 
Střihové funkce, titulky, dabing, digitální efekty. To všechno uděláte na počítači nesrovnatelně pohodlněji a s mnohem lepším výsledkem. 
Speciální paměťové médium (ať už standardní MultiMedia nebo nestandardní MemoryStick). Smysl má jen u kamery s CCD prvkem s mnoha obrazovými body, která dokáže na kartu ukládat snímky v mnohem vyšším rozlišení než DV (řekněme alespoň 1280 x 1024).
Dělení záběru na více polí. Opět to na počítači jde pohodlněji a výsledek vypadá mnohem, mnohem lépe. 
Možnost propojení s počítačem přes rozhraní RS-232: Je pomalé, software a ovladače jsou nestandardní. V době rozhraní FireWire je to dokonale k ničemu.

Co je k mání a kolik za to...
V současnosti zatím lze koupit slušnou digitální kameru za cenu zhruba od 25 000 Kč – což je částka, kterou dáme za tu nejjednodušší kameru Digital8 – až někam do 160 000 Kč (zhruba za tolik můžeme mít profesionální Canon XL-1). Podívejme se jen velmi zběžně na pár typických kamer:
Kamera Sony DCR-TR8000 – není-li to vůbec nejlevnější digitální kamera na našem trhu, rozhodně při ceně zmíněných pětadvacet tisíc není o mnoho dražší. Bohužel v době přípravy Chipu do tisku ji firma Sony přestávala dodávat a nahradila ji dokonalejší, ale dražší DCR-TRV230E. Nemáme-li tak hluboko do kapsy, vyplatí se samozřejmě spíše systém pro digitální video přímo navržený – miniDV. Nejlevnější kamery využívající tohoto formátu jsou k mání přibližně za čtyřicet tisíc korun – příkladem může být třeba Canon MV300i.
Samozřejmě že MV300i (a tím spíše levná Digital8) nesplňuje ani malou část požadavků na digitální kameru, které jsme rozebírali v minulém odstavci. Pokud chceme kvalitní přístroj s optickým stabilizátorem, neprokládaným snímáním a řadou dalších zmíněných služeb, budeme muset ještě nějakých patnáct tisíc přidat – například kamera Canon MV30i (mimochodem přímý nástupce mojí věrné MV20i, se kterou jsem velice spokojen) už přijde přibližně na pětapadesát tisíc. Dostaneme za ně ovšem už velmi solidní kameru, která uspokojí i dost náročné amatéry.
Ani kamera MV30i (a jí zhruba odpovídající modely ostatních výrobců) však ještě nenabízí tři CCD snímače. Na kameru v této skutečně luxusní kategorii už si musíme připravit kulatou částku kolem stovky tisíc. Za ně ovšem dostaneme skutečně špičkový přístroj, například kameru Canon XM-1 – přístroj, který už v “amatérském ringu” skutečně nemá konkurenci. Tři CCD čipy spolu s fluoritovým objektivem skvěle kreslí, na rozdíl od levnějších kamer má XM-1 mikrofon, kterým můžeme nahrávat i v koncertní síni, špičkové služby (včetně dvacetinásobného zoomu), a mnoho dalších výhod. Přijde však téměř přesně na zmíněných sto tisíc... Inu, chceme-li hodně muziky, stojí to také hodně peněz.
Jen pro úplnost – profesionální Canon XL-1 přináší proti XM-1 robustnost přístroje používaného jako pracovní nástroj (a ne jen občas při dovolené), výměnné objektivy či pro amatérskou práci nešikovné, ale jinak nesmírně výhodné snímání z ramene (a ne z volné ruky, jako tomu je u všech amatérských kamer). Pokud byste snad o tyto služby stáli, musíte si připravit skoro sto sedmdesát tisíc; náplastí na provětrané úspory vám může být vědomí, že (alespoň v současnosti) patří mezi to nejlepší, co v dané třídě existuje.

To je pro dnešek vše!
Příště však budeme pokračovat, řekneme si pár slov o širokoúhlých a klasických záběrech a vrhneme se na počítačový střih – pro začátek ten jednodušší, amatérský, s využitím zdarma dodávané aplikace iMovie.

Ondřej Čada