Historie do roku 1970
     
     Prvním skuteèným Ferrari byl typ 125 S s dvoumístnou karosérií spider, motorem V12 o objemu 1497 cm3 a výkonu 53 kW. Automobil debutoval na závodì v Piacenze roku 1947, pøi druhém nasazení ve VC Øíma zvítìzil prùmìrnou rychlostí 88 km/h. Vùz mìl trubkový rám, nezávislé zavìšení pøedních kol a zadní nápravu DeDion. Další model Ferrari 159 S vznikl namontováním motoru o objemu 1903 cm3 a nejvìtším výkonu 88 kW do pùvodního šasi 125 S. Èíselné oznaèení automobilù Ferrari vìtšinou udává objem jednoho válce v cm3. Roku 1948 pøišly na trh modely 166 Sport a Inter, jejichž vidlicový dvanáctiválec mìl objem zvìtšený na 1995 cm3. Automobily s nejrùznìjšími uzavøenými i otevøenými karoseriemi se s udržely ve výrobì až do roku 1950, pøièemž výkony motorù se pohybovaly v rozmezí od 66 do 118 kW. Modely 166 MM získaly èetné sportovní úspìchy, vèetnì vítìzství v Le Mans èi v závodì Mille Miglia. V roce 1950 zvìtšil výrobce objem motoru na 2341 cm3 a oznaèení vozù zmìnil na 195 Sport/Inter. Od roku 1951 vyrábìla automobilka nové modely 212 Inter a Export s motory V12/2562 cm3, jejichž výkon pokrýval spektrum od 96 do 125 kW. Kupé èi kabriolety 212 Inter vìtšinou pocházely z vìhlasných karosáren Vignale, Ghia, Fontana èi Pininfarina. Ke sportovním úèelùm byly èasto používány 212 Export Touring Barchetta s dvoumístnou otevøenou karoserií spider. Bìhem roku 1952 se také vyrobilo 20 automobilù 225 S s motorem 2715 cm3 o výkonu 154 kW . Vìtšinu modelù z padesátých let tvoøily závodní èi polozávodní speciály, a tak není divu, že se jejich produkce poèítala na kusy, výjimeènì na desítky. První velkoobjemový sportovní vùz Ferrari byl pøedstaven na paøížském autosalónu v roce 1950 a mìl oznaèení 340 America. Pøestože byl automobil úspìšný v závodech Mille Miglia èi Le Mans, byl urèen pøedevším pro trh v USA. Jeho motor V12 objemu 4102 cm3 byl naladìn na výkon 162 kW. 
     V roce 1952 pøišel do prodeje velmi úspìšný model 250, který se po modernizaci z roku 1955 udržel v nabídce celých 12 let a z bran továrny jej vyjelo celkem 3500 kusù. Jeho dvanáctiválec o objemu 2953 cm3 mìl nejdøíve výkon 169 kW, pozdìji se vyšplhal až na hranici 221 kW. Modely Ferrari 250 GT se nabízely pøedevším s karoseriemi od Battisty "Pinin" Fariny nebo Franca Scagliettiho. Automobily byly používány mimo samotného továrního týmu i privátními jezdci jak na závodních drahách, tak i v bìžném provozu. Vzniklo také nìkolik speciálních verzí jako napøíklad 250 GT "Tour De France". Nejznámìjším modelem této øady je 250 GTO (v letech 1962 až 1964 vyrobeno 39 vozù), který byl posledním závodním Ferrari s motorem vpøedu. 
     Ferrari 250 LM z roku 1964 bylo prvním vozem z Maranella s motorem uprostøed. Jeho motor V12 o objemu 3286 cm3 disponoval výkonem 228 kW - pouze prototyp mìl motor o objemu 2953 odpovídající nomenklaturnímu èíselnému oznaèení 250. V roce 1965 s tímto automobilem zvítìzila posádka J. Rindt / M. Gregory v Le Mans. Model 250 LM byl posledním "bìžným cestovním" Ferrari, s nímž bylo možno závodit na vrcholové úrovni. 
     V roce 1954 debutoval na Ženevském autosalonu typ 375 MM, o nìkolik mìsícù pozdìji ho následoval model 375 America, vyznaèující se tím, že šlo o první oficiální spolupráci s karosárnou Pininfarina, která trvá dodnes. Po modelu 340 America to byl další "útok" na automobilový trh v USA. Výkon velkého dvanáctiválce o objemu 4522 cm3 byl u modelu 375 MM 250 kW a 221 kW u kupé America, které se vyrábìlo do roku 1956. Zdá se, že v Maranellu dostal pøíležitost každý nadìjný projekt a konstruktéøi se pøedhánìli v nápaditosti. Rùznorodosti výrobního programu nahrávaly také rozlièné variace karosérií specializovaných dílen umístìných v Modenì, Turínu a okolí. Prùbìžné velmi úspìšné angažmá znaèky v nìkolika sportovních disciplínách (F1, F2, sportovní vozy, prototypy) si vynutilo prakticky roèní obmìnu automobilù a neustálý horeèný vývoj. 
     V pøehledu silnièních Ferrari urèených spíše pro severoamerický trh zbývá ještì typová øada 410. Premiéra nového modelu se odehrála v roce 1955 a kompletní kupé 410 Superamerica od designérského studia Pininfarina se pøedstavilo o rok pozdìji. Model 410 Superamerica byl vybaven motorem V12 s objemem 4962 cm3 a úctyhodným výkonem 250 kW. Mezi vozy Ferrari 410 SA snad každého zaujme jen jediný exempláø aerodynamického kupé s mohutnými ploutvemi od karosárny Ghia. Ferrari 400 Superamerica s otevøenou nebo uzavøenou karosérií Pininfarina se vyrábìlo v letech 1960 až 1964. 
     Pininfarinovo kupé Ferrari 500 Superfast z roku 1964 navazovalo svým stylistickým pojetím na model 400 Superamerica "Aerodinamico" Serie II a jeho pìtilitrový vidlicový dvanáctiválec dával v tehdejší dobì úžasný výkon 294 kW. 
     Prezentace nové typové øady s karosérií Pininfarina stavìné u Scagliettiho se odehrála rovnìž v roce 1964. Kupé 275 GTB a spider 275 GTS nahradily typ 250 GT. Kromì karoserie byl nový zejména motor V12 o objemu 3286 cm3 a výkonu 191(GTS) a 206 kW (GTB). Pøevodovka byla umístìná spoleènì s diferenciálem u zadní nápravy. 
     Od modelu 250 GTE 2+2 (1960) se ètyømístné automobily staly nedílnou souèástí výrobního programu automobilky. V létì 1963 se pøestavilo nové ètyømístné Ferrari 330 GT 2+2. Šasi automobilu bylo v podstatì pøevzato z typu 250 GTE 2+2, motor však dostal vìtší objem. Do roku 1967 se vyrobilo 1080 kusù kupé 330 GT 2+2. 
     S novým motorem V12 objemu 4390 cm3 se pøedstavily i nové modely s èíselným oznaèením 365. Ferrari 365 GT 2+2 z podzimu 1967 nahradil typ 330 GT 2+2, který byl doposud nejvìtším, nejprostornìjším a nejluxusnìjším vozem z Maranella. Výbava automobilu obsahovala mimo jiné i posilovaèe brzd a øízení, elektrické stahování oken a klimatizaci. Kupé 365 GT 2+2 se mohlo pochlubit relativnì velkým prostorem pro cestující i zavazadla. Od roku 1969 firma nabízela další modely s èíselným oznaèením 365, konkrétnì kupé 365 GTC a od nìj odvozený kabriolet 365 GTS, které stylisticky a technicky vycházely z modelù 275. 
     Atraktivní novinkou roku 1969 bylo rovnìž novì tvarované kupé 365 GTB/4 známé pod oznaèením Daytona, jehož motor V12 nabízel výkon 259 kW. Stejnou pohonnou jednotkou se ètveøicí vaèkových høídelù byl vybaven i model 365 GTB/4 Spyder, který v následujících letech nahradil typ 365 GTS. Daytona byla schopna dosáhnout rychlosti až 275 km/h a zrychlovat z 0 na 100 km/h bìhem 5,9 s. Do roku 1974 vyrobili v Maranellu témìø 1300 exempláøù Ferrari 365 GTB/4. 
     Finanèní potíže automobilky Ferrari vyøešil v roce 1969 Fiat, který se stal majitelem poloviny akcií a umožnil maranellské znaèce prakticky neomezené financování. Ještì pøed tím roku 1967 došlo k dohodì mezi Fiatem a Ferrari o spolupráci na výrobì typu Dino, která trvala do roku 1976.
     Enzo Ferrari mìl jediného syna, který zemøel v roce 1959 na infekèní zánìt ledvin. Na jeho poèest se od roku 1968 vyrábìly automobily Ferrari, které nesly jeho jméno. Prvním byl model Dino 206 GT s dvoulitrovým morem V6, který vyrábìl Fiat. Motor byl uložen napøíè pøed zadní nápravou a byl spojen s ruènì øazenou pìtistupòovou pøevodovkou. Mnohem vìtšímu úspìchu se tìšilo Dino 246 GT pøedstavené roku 1969 s výkonnìjším motorem V6 o objemu 2,4 l, kterého se vyrobilo témìø 2500 kusù.