Krátkodobé testy

Mořský dravec na tahu
Seagate Barracuda ATA
Trochu se nám test disku Seagate Barracuda ATA opozdil, ale ujít jsme si ho nemohli nechat. Hodně dlouho to vypadalo, že Seagate tak trochu ztrácí dech v inovacích na poli pevných disků pro rozhraní IDE. Ještě dnes prodávané disky Medalist nestačí výkonem na konkurenci (Western Digital Caviar a Expert, Quantum Fireball CR, CX, KA), a tak mohou být zajímavé spíše nízkou cenou. Firma Seagate se tedy rozhodla ohlásit uvedení disku Barracuda pro rozhraní IDE. Disky Barracuda v provedení SCSI mají za sebou již pěknou řádku let výroby a v současné době se vyrábí již pátá generace disků prodávaných pod tímto označením – celkem jich bylo expedováno více než 20 milionů kusů. Není divu, že jsme se na test tohoto již před několika měsíci ohlášeného disku velmi těšili.
Jaké má Barracuda ATA tedy parametry? Počet otáček je samozřejmě 7200 ot./min. Zatím jsou v distribuci tří- nebo čtyřplotnové disky, což při hustotě dat 7,1 GB představuje kapacitu 20,5GB nebo 28,5GB na každé plotně. Disk používá rozhraní Ultra ATA/66 s možností přepnutí na Ultra ATA/33. Interní přenosová rychlost může dosahovat až 323 Mb/s. Diskové hlavy využívají technologie GMR, které vykazují lepší citlivost než hlavy AMR, což umožňuje číst a zapisovat záznam s podstatně větší datovou hustotou. Mimochodem, výzkumníkům firmy Seagate se již podařilo vyrobit v laboratoři disk s hustotou záznamu až 23 Gb na čtvereční palec, což představuje až 32 GB na jedné plotně 3,5" disku; ve výrobě však disky s takovouto hustotou záznamu nemůžeme očekávat dříve než za jeden a půl roku. Dalším parametrem je vyrovnávací paměť, která má v tomto případě kapacitu 512 KB. Barracuda ATA využívá osvědčené schránky, jež se v poslední době používala pro disky Medalist. Součástí tohoto krytu je i tzv. SeaShield, což je tenký plech chránící elektroniku disku před poškozením. Mezi tímto plechem a vlastní elektronikou je vměstnán molitan, který zabraňuje přístupu nečistot, především prachu.
Co je ale nejdůležitější, je vedle spolehlivosti hlavně výkon. Zde byla Barracuda v testu nekompromisní a dělá tak čest svému jménu. Za výbornou přenosovou rychlostí při čtení 24,1 MB/s nezaostává ani 23,7 MB při zápisu. Průměrné přístupové doby nejsou excelentní, ale pro disk IDE jsou přijatelné: 13,2 ms při čtení a 9,35 ms při zápisu. Zkusili jsme změřit disk i s použitím rozhraní přenosového modu UDMA-33. Zde došlo k asi 8% snížení přenosové rychlosti při čtení, jinak všechny výkonnostní parametry zůstaly přibližně na stejné úrovni.
Firma Seagate předpokládá, že v následujícím roce se budou nejvíce prodávat disky s kapacitou okolo 18 GB a s rychlostí otáčení ploten 7200 ot./min, což je trend, ke kterému se svět výrazně posouvá již v tomto roce. Pokud se Barracuda ATA ukáže jako spolehlivá, má při své velmi příznivé ceně velkou naději na úspěch. Ovšem konkurenti již ohlásili nové disky s hustotou dat 10 GB na plotnu. Uvidíme, co nám přelom roku přinese.
JSM

Jáchyme,hoď ho do stroje!
Olympus Digital Voice Recorder DS-150
Možná si vzpomenete na skvělou komedii cimrmanologů Svěráka a Smoljaka; tahle podobnost mě napadla, když jsem obdržel digitální záznamník DS-150 od firmy Olympus. 
Vždycky jsem se těšil, až bude na světě zařízení, které zaznamená rozhovor tak, abych si ho při přepisu mohl tu zrychlit (když se zpovídaný příliš vleče), tu přibrzdit (když jeho řeč můžete přirovnat k dávkám z kulometu). Ale hlavně – aby se přístupová doba k jakékoli části záznamu snížila řádově na sekundy. A tohle vám mikrokazety, kterými jsou záznamníky dnes převážně vybaveny, nenabídnou. Špinící se hlavy, muchlající se pásky, nekonečná doba potřebná k nalezení určité pasáže na pásku, možnost nechtěného smazání záznamu na pásku při započetí nahrávání ve stresu – to všechno jsou noční můry novináře.
Tak tomu všemu je konec. V režimu LP máte dvě hodiny a čtyřicet dvě minuty na to, abyste v docela obstojné kvalitě dostali ze svého “protivníka” to, co čtenáři chtějí vědět. Pokud jste ale fajnšmekři, v režimu SP (single play) je to přesně polovina. Můžete si volit mezi dvěma adresáři (A, B), kam nahrávku chcete nasměrovat – a v každém adresáři pak můžete nahrát až 99 nezávislých záznamů. Pozor! Ten devadesátý devátý se vám ale bude vždy přemazávat – pokud opravdu dojdete k neskutečnému číslu 99 záznamů a spustíte další, pak ten devadesátý devátý se vám přemaže nově vznikající nahrávkou. Na to musíte dávat pozor.
Ovšem obsluha je skvělá; vše, co máte nahráno, si přehrajete během několika sekund do počítače (buď pomocí sériového rozhraní, nebo pomocí mnohem rychlejšího a výhodnějšího USB rozhraní, kterému, jak se zdá, už rozumí i Windows 98, a proto zde nevzniká naprosto žádný problém) a zde v dodávaném programu Olympus DSS Player můžete rejdit, jak vaše srdce dovolí. Třeba si můžete nahrávku zrychlit (mlaskal jsem) na 200 % původní rychlosti, nebo ji zpomalit na 50 % (ojojoj!). Když si uvědomíte, že nalezení libovolné části elektronického záznamu je dílem okamžiku, není co řešit. A to nemluvím o dálkové možnosti nastavení všech parametrů prostřednictvím propojovacího kabelu.
Jinak máte komfort, na který jste zvyklí z běžných záznamníků – třeba aktivaci nahrávání hlasem; pokud řečník usne, nahrává se jen jeho chrápání – záleží však na nastavení stupně citlivosti mikrofonního zesilovače (to lze), jestli budete chtít zaznamenávat i jeho nepříliš hlasité výdechy. Samozřejmě tu jsou reálné hodiny, takže přesně víte, kdy vám kdo co nakukal – v počítači se nahrávky číslují průběžně (velmi dobře) a při práci s nahrávkami můžete pracovat se soubory, tj. přejmenovat je třeba podle jména aktéra/ů rozhovoru. V jednotlivé nahrávce lze zadávat i indexy (značky pro vyhledávání), takže najít tlačítkem Index označené škytnutí moderátora je pak dílem okamžiku, nemluvě o svižném chodu na jednotlivé záznamy. Jinak záznamník zvukově oznámí blížící se konec životnosti baterií, stejně tak konec záznamu (v paměti už není místo); dokonce se dodávají i programy pro automatický přepis dat do souboru (zatím jen pro angličtinu, němčinu a francouzštinu). Na české verzi tohoto softwaru začal pracovat před lety Olympus ve spolupráci s IBM. Jak je ale celý, určitě finančně strašně náročný projekt daleko, to nevím. Ale to by pak byl opravdu sen – automaticky si nechat přepsat dvouhodinový rozhovor – to by bylo alibi pro šéfredaktora (“ono se to přepisuje samo” a vy zatím…, no nechme toho). 
Ale aby si Olympus nemyslel: zatroleně! Kritizoval jsem to u všech záznamníků na mikrokazetu – dioda, indikující činnost nahrávání, je ZASE umístěna vedle mikrofonu, takže ji vidí JEN zpovídaná osoba. Vy nikoli (při špatně zvolené citlivosti mikrofonního zesilovače, kdy citlivost je příliš nízká, osoba, nic zlého netušíc, hovoří, a vy nic nenahráváte, ačkoli si myslíte opak). Jen málokterý manažer, roztřesený trémou jak sulc, nebo romanticky vypadající manažerka, chvějící se jako osika, se vás zeptá, proč vlastně zhasla ta dioda, co ještě před chvílí svítila? Divím se Olympusu, že ještě stále nedává na své mikrozáznamníky diodu, která by byla umístěna na hraně přístrojů, aby ji viděl jak zpovídaný, tak i zpovídající!
Jinak je to ale opravdu dobrý stroj, který si určitě zaslouží Chip Tip. Už se ale těším na nové modely s výměnnou paměťovou kartou a s možností infrapřenosu…
Milan Loucký

Výkon ve dvou kilech
Dell Latitude CS R400XT
Požadavky zájemců na přenosný počítač jsou samozřejmě různé, a proto je tak pestrá i nabídka notebooků. Zhruba 15 % uživatelů potřebuje snadno přenosný počítač s hmotností pod 2 kg. Většinou často cestují, notebook potřebují mít neustále při sobě a snesou i některá omezení, která toto řešení notebooku přináší. Právě pro tyto uživatele je určen nový přenosný počítač Latitude CS R400XT od firmy Dell, který je právě z kategorie “Ultra Mobile”.
Přestože jde o notebook vyvíjený s ohledem na co nejmenší hmotnost a rozměry, výkonnostně na tom rozhodně špatně není. Jeho základem je totiž ještě nedávno nejvýkonnější procesor Intel pro mobilní počítače, tedy 400MHz Pentium II (Dixon). Uživatel má k dispozici také 128 MB paměti, což na notebook také není rozhodně málo. V notebooku je dále 4,8GB disk firmy IBM, který lze po odšroubování šroubků snadno vyměnit.
Snaha vyvinout lehký notebook se ubírala spíše směrem ke snižování výšky notebooku než jeho rozměrů, a tak ve víku je na tuto kategorii notebooků poměrně velký – 13,3" displej (samozřejmě TFT) s rozlišením 1024 x 768 bodů. O jeho využití se stará grafická AGP karta Neomagic MagicMedia 256ZX se 4 MB paměti Video SGRAM. Na externím monitoru můžete díky ní použít rozlišení až 1280 x 1024 bodů. Víko se bohužel otevírá poměrně nepohodlně – jeho zámeček je totiž umístěn na notebooku, a tak vám k otevření jedna ruka nestačí. Jednou rukou musíte zámeček stisknout a druhou otevírat víko.
Aby se displej nepoškodil, je víko vyrobeno z lehkého, ale odolného magnezia, a má tedy stříbrnou barvu. Zbytek notebooku je tmavý a působí dosti konzervativním dojmem. Díky běžné šířce se u tohoto notebooku nemuselo šetřit ani na velikosti kláves a nemuselo se ani příliš měnit jejich rozložení. Klávesy mají normální rozměry, kurzorové klávesy jsou v tradičním rozložení a také řídicí klávesy jsou umístěny obvyklým způsobem. Klávesnice je ale přece jen o něco méně pohodlná, co se týká stisku; je totiž dost tenká. Pod klávesnicí je velký touchpad se dvěma ovládacími tlačítky. 
Disketová mechanika i mechanika CD-ROM (jde o 24rychlostní mechaniku) jsou pochopitelně pouze externí. Firma Dell v tomto případě zvolila podobné řešení, jaké najdete i u mininotebooku HP OmniBook 900. Tyto mechaniky se totiž vkládají do externího modulárního slotu. Je to v podstatě jen kus plastu, do kterého se mechanika vloží, a pomocí IDE kabelu se připojí ke konektoru, který je umístěn na pravém boku notebooku. V externím modulárním slotu se mohou mechaniky měnit, a to i za provozu – umožňuje to aplikace Bay Manager. Pokud budete chtít používat obě mechaniky najednou, lze disketovou mechaniku připojit k paralelnímu portu. Kromě dodávaných mechanik si lze přikoupit ještě další mechaniky, a to DVD-ROM, LS-120, druhý pevný disk, nebo dokonce mechaniku CD-RW – ta je v nabídce firmy Dell novinkou. Mechaniky jsou stejné jako u ostatních notebooků Dell řady C, a uživatelé je tedy mohou sdílet. Stejně tak je možné využít i rozšiřovací stanice – model CS je příslušným konektorem vybaven.
Notebook extrémně tenký není, a tak je vybaven slotem pro karty PC Card (je umístěn na pravém boku), do kterého se vejde i karta Type III. Vstupně-výstupní porty jsou na zadní straně notebooku a nejsou ničím kryty. Chybí zde sériový port, ale nijak jsem ho nepostrádal – dnes ho snadno nahradí porty PS/2 a USB. Konektory zvukové karty Neomagic MagicMedia 256 Audio se mohou hodit, protože notebook má pouze monofonní reproduktor. Hlasitost reproduktoru se ovládá stiskem kombinace kláves.
Na levém boku je umístěn pouze vývod větrání procesoru. Procesor se chladí jednak pasivně (speciální chladicí trubičky odvádí z procesoru teplo) a jednak aktivně větrákem, který se otáčí rychlostí závislou na teplotě: notebook se nijak zvlášť nepřehřívá, i když je v něm velmi výkonný procesor.
Uživatelé, kteří často cestují, většinou vyžadují dlouhý provoz na baterie. Notebook Dell Latitude CD je vybaven Li-Ion baterií s kapacitou 3100 mAh. Její stav je kdykoli možné zjistit pouhým zmáčknutím tlačítka, které je na ní umístěno – počet rozsvícených diod pak zhruba informuje o tom, nakolik je nabita. Podle našich testů vydrží tato baterie zásobit notebook energií 2 hodiny a 20 minut, ale záleží samozřejmě na intenzitě používání a na využívání komponent. Výhodou je, že baterie se velmi rychle nabíjí, a to i za provozu notebooku. To je ale dobrá vlastnost asi všech notebooků Dell – Dell tuto technologii nabíjení nazývá Express Charge.
V aplikačních testech dopadl tento notebook velmi dobře a získal celkově 164,5 bodu. V porovnání s nedávno testovaným notebookem Dell Latitude CpiR plné velikosti (ten byl také vybaven 400MHz procesorem Pentium II) je to dokonce o něco více. Zájemci o velmi lehký notebook se tedy dnes již nemusí smiřovat s nižším výkonem nebo malým displejem. Jistá omezení tu ale samozřejmě jsou a řešení “Ultra Mobile” není rozhodně pro každého. Kdo by s sebou neustále nosil jak disketovou mechaniku, tak mechaniku CD-ROM (každá váží asi 350 g) a připojoval je externě, ztratil by výhodu nízké hmotnosti a mobility. Dell Latitude CS je pro toho, kdo potřebuje lehký a výkonný notebook na cesty a plnou funkcionalitu získá při použití rozšiřovací stanice. Na baterie vydrží pracovat notebook poměrně dlouho. Trochu mne zklamal po vzhledové stránce – jeho design se mi zdá příliš jednoduchý a konzervativní.
PTR

Levné barvičky z Xeroxu
Xerox DocuPrint C8

Inkoustové tiskárny dnes poskytují velmi dobrý tisk a jejich hlavní výhodou jsou nízké pořizovací náklady a možnost barevného tisku. Společnost Xerox nedávno rozšířila svoji nabídku tiskáren o nový model nazvaný DocuPrint C8. Jde o levnou barevnou inkoustovou tiskárnu, která je určena pro domácí uživatele nebo menší firmy, a my jsme ji měli možnost vyzkoušet.
Tiskárna se k počítači připojuje pomocí paralelního portu. Před jejím použitím je nutné do ní vložit čtyři inkoustové kartridže a samozřejmě nainstalovat příslušné ovladače. V inkoustových tiskárnách se většinou používá jedna kartridž s černým inkoustem a druhá kartridž se zbývajícími třemi barevnými inkousty (azurovým, purpurovým a žlutým). Tiskárna firmy Xerox má samostatné kartridže pro každou barvu. To přináší výhodu v tom, že se mohou dokupovat kartridže zvlášť, vždy jenom ta, která dojde. Při tisku totiž většinou nedochází k rovnoměrnému využívání všech barev a některá dojde dříve. Náklady na tisk se tak mohou značně snížit, protože se zbytečně nevyhazuje inkoust jen kvůli tomu, že jedna barva došla. Protože kartridž s černou, tedy nejpoužívanější barvou, má stejnou kapacitu jako kartridže ostatní, je možné vložit do tiskárny i velkokapacitní kartridž s černou barvou, která se hodí v případě, kdy je potřeba vytisknout větší objemy tisku černobíle. Podle výrobce vyjde jedna stránka vytištěná černobíle při běžném pokrytí asi na 1,70 Kč (což je na inkoustovou tiskárnu velice málo) a barevná stránka asi na 6,80 Kč.
Od tiskárny s touto cenou, a vlastně i určením, není samozřejmě možné očekávat zázraky, co se týká dosažené kvality tisku. Dle technické dokumentace tiskne tiskárna při černobílém tisku v rozlišení 600 x 600 dpi (bodů na palec). Při tisku na fotografický papír zvládne rozlišení až 1200 x 600 dpi. Na tisk běžných dokumentů tedy naprosto postačuje, ale na kvalitní tisk fotografií vhodná není. Při bližším prozkoumání vytištěného dokumentu jsme zjistili, že tisk se skládá z malých bodů, které nejsou příliš kulaté – jde spíše o malé čárky. Na kvalitě tisku je to v některých případech vidět. Například kvalita písma vytištěného velikostí 2 je již špatná a i na větším písmu je při zvětšení vidět jakoby řádkování. Tisk žlutého písma na černém pozadí se celkem povedl.
Podle výrobce tiskne tiskárna rychlostí pět stránek za minutu při černobílém tisku a barevné stránky vytiskne dle dokumentace dvě do minuty. To jsou samozřejmě pouze teoretické hodnoty, kterých se dosáhne jen v ideálním případě, tedy při nízkém pokrytí stránky. Při našem testu se deset stránek černobílého textu (jde o dokument ve Wordu) vytisklo asi za 4 minuty. Tiskárna si papíry bere z podavače, který má kapacitu 100 listů, a výstupní zásobník má kapacitu 50 listů. Kromě běžného kancelářského papíru lze tisknout i na obálky, štítky nebo transparentní fólie. 
Tiskárna se stává dostupnou pro stále širší okruh uživatelů počítačů. Také cena této tiskárny vychází zájemcům o novou inkoustovou tiskárnu vstříc. Za tiskárnu Xerox DocuPrint C8 totiž zaplatíte 3850 Kč bez DPH. Z dlouhodobého hlediska jsou ale důležitější náklady na tisk, které pro tuto tiskárnu vycházejí příznivě. 
PTR

Nová “značka”
Portocom 5100C
Nabídka notebooků na českém trhu je poměrně široká. Nedávno ji obohatila svými produkty maďarská firma Portocom. Tato firma má na maďarském trhu významný tržní podíl a nyní se pokouší prosadit i na našem trhu a na dalších trzích střední a východní Evropy. K testu nám zapůjčila svůj notebook Portocom 5100C.
Tento notebook není našim čtenářům zcela neznámý – notebook stejných tvarů se u nás prodává i pod značkou Gericom. Jde o celkem elegantní notebook typu “vše v jednom” (obsahuje tedy mechaniku CD-ROM i mechaniku disketovou), který se může pochlubit na svou třídu nízkou hmotností a také zajímavou cenou. Jeho kryt je stříbrný a působí dobře.
Co se týká hardwarové výbavy, měli jsme možnost vyzkoušet notebook v konfiguraci s procesorem Celeron 400 MHz, se 64 MB paměti a s grafickou kartou S3 ViRGE/MX+, vybavenou 4 MB paměti. Na tuto výbavu dosáhl tento notebook v našich aplikačních testech velmi dobrého výsledku (získal 148 bodů). Ve víku notebooku je umístěn 12,1" TFT displej s rozlišením 800 x 600 bodů, ale uživatel má možnost si vybrat i větší displej. Na externím monitoru zvládne karta zobrazit až 1600 x 1200 bodů při 256 barvách.
V těle notebooku je pevný disk Hitachi, disketová mechanika (je na levém boku) i mechanika CD-ROM firmy Teac (ta je umístěna na pravém boku). Jak disk, tak mechaniky je možné celkem snadno vyměňovat (po odstranění šroubků), takže není problém dokoupit další typy mechanik, jako například mechaniku LS-120 nebo mechaniku DVD-ROM. Možnost takto snadné výměny mechanik a disků nebývá v této třídě notebooků obvyklá.
Notebook se ovládá pomocí klávesnice a touchpadu. Klávesnice příliš dobře vyřešena není. Zbylo na ni málo místa, a tak kromě funkčních kláves jsou zúženy i klávesy z horní řady. Na ní jsou kromě čísel i hojně využívané znaky s diakritikou, a to je nepříjemné. Další výhrady jsem měl k umístění klávesy Del, která je až za kurzorovými klávesami, a to se plete.
Protože má notebook poměrně nízkou výšku, není vybaven slotem pro karty PC Card Type III. Na obou stranách je po jednom slotu PC Card Type II. To je jisté omezení, ale nijak významné, protože karty PC Card Type III se příliš nepoužívají. Na zadní straně jsou všechny obvyklé porty notebooků, včetně portu USB, portu infračerveného a také portu S-Video. Uživatel má k dispozici zvukovou kartu, mikrofon a reproduktory, které jsou umístěny po stranách touchpadu.
I když notebook je napájen Li-ion bateriemi, příliš dlouho na ně není schopen pracovat. Podle našich testů ho baterie s kapacitou 3000 mAh udrží v chodu asi 1 hodinu a 25 minut, což je málo.
Firma Portocom chce na náš trh proniknout nejen pomocí obchodní politiky, ale například i tím, že nabízí poradenství, vyzkoušení notebooků na 4 týdny s možností vrácení peněz, zpětnou koupi staršího notebooku a samozřejmě servis. Její notebook Portocom 5100C s jednoroční zárukou stojí u nás 55 149 Kč; můžete si připlatit o cca 4000 více a získáte tříletou záruku. V ceně je i brašna, ale není v ní operační systém. Jde o hezký a snadno přenosný notebook. Provedení klávesnice a výdrž na baterie jsou však slabší.
PTR

Athlon na 500 MHz
Abacus Athlon 7000
S procesorem Athlon firmy AMD a jeho vlastnostmi jsme vás již podrobně seznámili v Chipu 09/99. Tehdy jsme ovšem měli k dispozici pouze počítač firmy AMD, který byl zapůjčen k testovacím účelům – jednalo se o neprodejní verzi. Netrvalo to ale tak dlouho a počítače založené na procesoru Athlon se začaly prodávat i u nás. Jednou z firem, které velmi rychle zareagovaly a tento výkonný procesor začaly ve svých počítačích používat, je i firma Abacus, která nám počítač s Athlonem zapůjčila.
Počítač, který jsme měli možnost vyzkoušet, byl skutečně “nadupán” zajímavými komponentami a svou výbavou se nejlépe hodí pro fandy počítačových her a multimédií, kteří chtějí výkonný a zajímavý počítač. Procesor Athlon běžel v případě tohoto počítače na frekvenci 500 MHz a byl osazen v základní desce Biostar s čipovou sadou AMD 750. Na paměti firma Abacus nešetřila – 256 MB skutečně stačí i pro náročné aplikace. Sestavu doplňoval pevný disk Western Digital Expert s kapacitou 9,1 GB a přenosovou rychlostí přes 15 MB/s a mechanika DVD-ROM od firmy NEC. Jedná se o osmirychlostní mechaniku – podle našich testů má průměrnou přenosovou rychlost 7378 KB/s a její naměřená přístupová doba byla 103 ms. Trh s disky DVD-ROM se snad konečně rozhýbe a aplikace, tedy například počítačové hry, se na tomto médiu budou objevovat častěji. Mechanika firmy NEC si ale samozřejmě velmi dobře poradí i s disky CD-ROM (disky CD-ROM čte čtyřicetinásobnou rychlostí) nebo i s filmy na DVD.
Zvlášť bych se zmínil o použité grafické kartě. V počítači totiž byla grafická karta 3dfx Voodoo3 3500 TV, tedy asi to nejlepší, co si v současné době může milovník her a multimédií přát. Jde o kartu, která je založena na grafickém čipu Voodoo3, jenž pracuje na frekvenci 183 MHz. Karta je navíc vybavena televizním tunerem. Ke kartě je pomocí speciálního konektoru připojen modrý tlustý kabel, který je zakončen “krabičkou” s konektory. Monitor se tedy nepřipojuje přímo ke kartě, ale k této krabičce (viz obrázek). Ta navíc obsahuje také vstupy a výstupy kompozitního videa a výstup S-Video. Uživatel má tedy šanci také zpracovávat obraz a ukládat jednotlivé snímky nebo videosekvence ve formátu AVI nebo MPEG-2. Díky dodávanému programovému vybavení je možné počítačovou televizi komfortně ovládat pomocí softwarového dálkového ovladače. Konektor pro připojení antény je umístěn na grafické kartě. Karta je vybavena 16 MB paměti SDRAM, a stačí tedy i na vysoké rozlišení. Multimediální výbavu počítače doplňuje ještě zvuková karta Sound Blaster Live! Value a reproduktory Yamaha M20 DSP.
Není divu, že počítač s takovouto výbavou si dobře vedl v našich aplikačních testech i v testech herních. V aplikačních testech získal počítač 247,5 bodu, což je nejlepší výsledek, se kterým jsme se u počítačů, které jsme měli možnost v redakci vyzkoušet, zatím setkali (velmi blízko mu byl pouze osobní počítač Mironet 7055 Hellfire s 550MHz procesorem Pentium III). Herní testy dopadly také velmi dobře – ve hře Quake II při rozlišení 800 x 600 bodů byl počítač schopen zobrazit 84,8 snímku za sekundu (59,6 při rozlišení 1024 x 768 bodů) a ve hře Incomming 88,08 snímku za sekundu (56,94 při rozlišení 1024 x 768 bodů).
Znovu se tedy potvrdilo, že firmě AMD se podařilo vyrobit skutečně výkonný procesor. Výkonnostní dostihy ovšem pokračují dál a nyní se již vyrábí i 700MHz procesor Athlon. Základní deska s čipovou sadou AMD zatím neposkytuje rozsáhlé možnosti (nepodporuje rozhraní ATA/66, více než 100MHz paměť ani sběrnici AGP 4x), ale nové čipové sady už jsou k dispozici, a tak by se výkon této platformy mohl ještě zvýšit. Už dnes ale Athlon představuje zajímavou alternativu k procesorům Pentium III, kterou firma Abacus ve svém počítači dobře využila.
PTR

PřeTížení (GeForce)
Creative Labs 3D Blaster Annihilator
A máme tu revoluci. Revolučně se aspoň tvářily tiskové zprávy společnosti NVIDIA při oznámení zahájení sériové výroby grafického čipu GeForce 256. Tedy, abych byl přesný, již ne grafického čipu, ale grafické procesorové jednotky (GPU), jak si přeje NVIDIA.
Co je na GeForce tak zajímavého? První podstatná věc, kterou GeForce obsahuje oproti své předchůdkyni TNT2, je Transformation and lighting engine (T&L), tedy jednotka transformace a osvětlování. V češtině to znamená asi tolik, že GPU od nynějška přebírá náročný výpočet transformace 3D světa do “obrazovkové” podoby a zároveň se stará i o kompletní výpočet osvětlování objektů z několika zdrojů současně. Dalším krokem ke zrychlení výpočtu je nový QuadEngine, který má oddělené specializované jednotky, a to pro transformaci, osvětlení, nastavení a pro renderování. Každá z těchto jednotek běží paralelně a zajišťuje tak maximální možný výkon. Dále má GeForce novou, 256bitovou renderovací jednotku QuadPipe, která je schopna zpracovávat čtyři různé řetězce pixelů paralelně – tak zajišťuje tok dat až 480 megapixelů za sekundu. Každý z těchto řetězců obsahuje nejnovější prvky, jako je osmistopé anizotropní filtrování, osmibitový hardwarový stencil bufer a mapování nerovností povrchu, využívající skalární součin.
Obecně platí, že většina efektů a transformací je nesmírně náročná na výpočetní výkon v oblasti plovoucí řádové čárky. Díky tomu, že GPU tyto výpočty přebírá, ušetří se čas CPU a omezí se množství dat procházejících přes velmi úzká datová hrdla systémových sběrnic. Díky tomu lze dosáhnout dostatečné plynulosti animace složené z mnohem složitějších, komplexnějších, a v důsledku toho realističtějších scén. 
Aby mohl být výkon GeForce optimálně využit, je třeba podpory ze strany ovladačů, aplikačního rozhraní a samozřejmě aplikací samých. Co se aplikací týče, ve většině případů se jedná o hry, ale ne výhradně. Seznam her, které jsou ve fázi dokončování a které podporují T&L, je k dispozici na internetové adrese www.nvidia.com/GeForce256.nsf/htmlmedia/geforce256tltitles.html. Co se API týká, zde Microsoft tentokrát nezaspal a již dostupné DirectX 7.0 plně využívá výhod GeForce. S ovladači byl zpočátku problém. První testy vzorků karet dopadaly přinejmenším podivně. My jsme použili nejnovější ovladače přímo od Creative Labs a výsledky byly pro GeForce více než příznivé. Jako první test jsme využili osvědčený Quake (výsledky naleznete v grafech). Quake2 ale T&L nevyužívá, neboť je to přece jen už starší hra, a tak jsme sáhli po testu TreeMark. Zatímco v Quake jsme oproti kartě 3D Blaster RIVA TNT2 Ultra zaznamenali průměrně 45% nárůst výkonu, rozdíly v testu TreeMark byly několikanásobně větší. V nejsložitější scéně (1280 x 1024 bodů, 32b barevná hloubka, osm světelných zdrojů) jsme zaznamenali nárůst dokonce 510 %! Pro úplnost dodám, že jsme testovali s 500MHz procesorem Intel Pentium III na desce s čipovou sadou Intel 440BX. Pro srovnávací kartu s TNT2 Ultra jsme také použili nejnovější ovladače přímo od výrobce.
Testovaná karta 3D Blaster Annihilator měla instalováno 32 MB paměti typu SDRAM. Právě paměťová sběrnice grafické karty se dnes stává poměrně úzkým hrdlem grafického výkonu. Proto je připravována verze karty s dvoubránovou pamětí typu DDR-SGRAM. Tím by mělo dojít k ještě dalšímu zvýšení výkonu. Karta podporuje OpenGL a Direct3D. AGP 4X jsme bohužel ještě vyzkoušet nemohli, ale ani to by neměl být pro Annihilator žádný problém.
GeForce obsahuje přibližně 23 milionů tranzistorů. To je také jedna z příčin toho, že GeForce dnes pracuje pouze na 120 MHz a paměťová sběrnice na 166 MHz. Ale myslím, že během následujících měsíců můžeme v tomto směru očekávat zlepšení. Například ASUS nebo LeadTek již pracují na účinnějším chlazení GPU.
Zbývá tedy otázka, zda se vyšší vynaložené náklady vyplatí, když ještě není dostupné dostatečné množství aplikací schopných plně využít výkonu GeForce 256. Cenový rozdíl oproti 3D Blasteru RIVA TNT2 Ultra je asi 2600 Kč bez DPH, což není nic nepřekonatelného. Pokud si pořizujete nový PC a rozhodujete se mezi GeForce a TNT2 Ultra a zároveň mezi Pentiem III o taktu 500 MHz a Pentiem III o taktu 550 MHz, pak je jednoznačně lepší zvolit lepší grafickou kartu a pomalejší procesor a ještě vám něco málo zbude. Jistě, Annihilator je momentálně relativně drahý, ale kdo nikdy neviděl The Need For Speed 4 plynule pracovat ve vysokém rozlišení při 32b barevné hloubce se zapnutými všemi efekty, ten asi nepochopí.
JSM