Srovnávací test 28 pevných disků
Známé pravidlo říká, že plat a pevný disk nikdy nestačí. Ať máte disk jakkoli veliký, jednoho dne se zaplní a vy se budete muset rozhodnout, zda něco smazat, nebo si pořídit disk větší. Naštěstí výrobci nelení a nabídka pevných disků s vysokou kapacitou je skutečně bohatá.

Roztočené winchestry

Nikde není dáno, že k uložení dat v osobním počítači je nutné použít zrovna pevný disk, ale ten se z mnoha příčin stal v počítači samozřejmostí a data se na něj ukládají. Každým rokem se počet uložených informací zdvojnásobuje, a tak mají výrobci pevných disků stále proč vyrábět – každoročně se prodá více než 100 milionů pevných disků pro osobní počítače a tento počet neustále roste (asi o 11 % ročně), přestože se kapacita disků zvětšuje. Zvyšují se ale i nároky uživatelů – místo několika programů a dokumentů se na disk ukládají stále častěji i náročné hry, digitální fotografie, hudba ve formátu MP3 a podobně a navíc operační systémy i 32bitové aplikace s každou novou verzí bobtnají a bobtnají.
Protože pořízení pevného disku představuje významnou investici a cena disku dnes znamená značnou část z ceny celého počítače (až 1/3), je jeho výběru potřeba věnovat pozornost. Navíc vlastnosti disku významně ovlivňují i výkon celého počítače. Proto jsme pro vás připravili některé informace o pevných discích a 28 u nás prodávaných disků jsme také vyzkoušeli a otestovali. Tento test vám tedy může při výběru pomoci. Pojďme se ale na disky nejprve podívat trochu podrobněji.

Začátky
Všechno to začalo v roce 1956, kdy firma IBM vyrobila první disk na světě. Jmenoval se 305 RAMAC (Random Access Method of Accounting and Control), měl kapacitu 5 MB a ve světě počítačů znamenal skutečně obrovský pokrok. Šlo totiž o první paměťové zařízení s tzv. náhodným přístupem k velkému množství dat (předtím se pro ukládání dat používaly děrné štítky a magnetické pásky), a to umožnilo provozovat zcela nové aplikace typu rezervace letenek, bankovní služby apod. Disk 305 RAMAC se skládal z padesáti 24" disků a stál 35 000 dolarů ročně (neprodával se, ale pronajímal). Dnes se zdá kapacita disku i jeho velikost směšná, ale v té době to bylo skutečně “něco”. 
V roce 1970 byla na trh uvedena první “disketa” (tehdy šlo spíše o menší výměnný disk), která podle IBM zahájila éru stolních a přenosných počítačů. To ale stále ještě nebyl pevný disk, tak jak ho známe dnes. Technologii Winchester, na které jsou pevné disky založeny, představila firma IBM až v roce 1973. Tato technologie byla poprvé použita u disku Winchester 3340, který měl dvě plotny s kapacitou 30 MB, tedy 30-30, což připomínalo starou dobrou winchestrovku .30-30 (odtud tedy název). Pravděpodobně prvním interním diskem pro PC s technologií Winchester byl 5,25" disk značky Seagate ST-506 s kapacitou 5 GB z roku 1979. Ani první osobní počítače IBM PC z roku 1981 však ještě nebyly pevnými disky vybaveny standardně a obsahovaly pouze 5,25" disketovou mechaniku na “pružné” disky. 

Jak pracuje disk
Interní pevný disk se běžně dodával až v počítači IBM XT z roku 1983 a od té doby se pevné disky v počítačích zabydlely již nastálo. Zpočátku měly disky kapacitu jen 10 MB nebo 20 MB a říkalo se jim “Winchester” (podle technologie). Jejich hlavní princip se do dnešní doby v podstatě moc nezměnil. Jako záznamové médium je u pevného disku použita kovová podložka (plotna), na niž je z obou stran nanesena záznamová vrstva magnetického materiálu. Základem disku (plotny) je diskový substrát. Materiál, z kterého je vyroben, musí mít uspokojivé mechanické a technologické vlastnosti, musí být nemagnetický, nesmí chemicky reagovat s magnetickou vrstvou a neměl by být drahý. Těmto podmínkám nejlépe vyhovuje hliníková slitina. Ještě výhodnější fyzikální vlastnosti mají substráty skleněné, ty jsou ovšem drahé. 
Jako záznamová vrstva se u moderních disků používají tenkovrstvé magnetické povlaky, které se nanášejí elektrolyticky nebo se vakuově napařují. Tato vrstva musí být mimořádně rovná a hladká. Na magnetické vrstvě se pomocí záznamové hlavy vytvářejí zmagnetizované oblasti (magnetické domény), které jsou pak čteny (zmagnetizovaný materiál indukuje ve čtecí hlavě proud) a vyhodnoceny jako jednotky informace (bity). Data se na disk zapisují v soustředných kružnicích, v tzv. stopách. 
Pevný disk se neskládá pouze z jednoho disku, ale ze svazku disků (ploten). Tyto plotny jsou nasazeny na náboji, označovaném jako vřeteno. Vřeteno je poháněno motorem umístěným v jeho středu nebo vnějším nízkoprofilovým motorem. Dnes se k roztáčení disku většinou používají stejnosměrné motorky se servořízením zpětnou vazbou. Vřetena byla dříve ukládána ve valivých ložiscích a nejnovějším hitem jsou ložiska hydrodynamická (fluidní).
Informace jsou na disky ukládány a čteny pomocí čtecích/zápisových hlav, které jsou umístěny na pohyblivém vystavovacím raménku. Raménko je pomocí servomechanismu vychylováno tak, aby se hlava dostala nad požadovanou stopu. Na disku je pak většinou dvojnásobný počet hlaviček, než kolik je v disku ploten, protože hlavičky obsluhují spodní i horní část plotny.
Stopy na disku jsou dále rozděleny na jednotlivé sektory (na stopě je jich několik set). Stopa na okraji disku je samozřejmě delší než stopa ve vnitřní části. Jednotlivé sektory disku tak dříve měly velice různou délku – dnes se místo na disku využívá dokonaleji a na stopách u kraje je uloženo více sektorů než u středu, a tedy stopa na okraji disku obsahuje více bitů než uvnitř. Růst počtu bitů s poloměrem však není lineární, ale stupňovitý. Tato technika se nazývá Multiple Zone Recording (v češtině říkáme záznam s proměnným počtem sektorů).
Čtecí a zápisové hlavičky nepřicházejí s povrchem disku vůbec do styku, ale “létají” nad povrchem. Jejich vzdálenost je však velice malá, a tak by i sebemenší nežádoucí prvek v disku (prach, cigaretový kouř) způsobil katastrofu. Proto jsou pevné disky uzavřeny do pouzdra nazvaného HDA (Hard Disk Assembly) a vyrobeného většinou z hliníku, tak aby se do nich nedostaly nečistoty. Dovnitř disku se tedy pravděpodobně ani nikdy nepodíváte. Disk není zrovna jednoduché zařízení, protože se skládá z mechanických i elektronických součástek. Na jeho vývoji se tedy podílí vědci z mnoha oborů (mechanika, elektronika, chemie, aerodynamika).

Kapacita
Disky se liší mnoha parametry, z nichž asi nejdůležitější je kapacita. Již jsme si řekli, že první disky pro osobní počítače měly kapacitu 5 až 20 MB. Dnes se kapacita disků pohybuje od několika gigabajtů do několika desítek gigabajtů. Je třeba ale dát pozor na to, jak je kapacita disku označována. Existuje totiž tzv. kapacita neformátovaná a kapacita formátovaná. Formátovaná kapacita je asi o 20 % menší než kapacita neformátovaná, protože nelze na 100 % využít veškerou kapacitu disku – část se při formátování “ztratí”. 
Dejte si také pozor na to, že výrobci při udávání kapacity berou 1 MB jako milion bajtů, v branži je však zvykem takto označovat 220, tedy 1 048 576 bajtů. Údaj výrobce (v MB) bývá proto nutné vynásobit 0,95 a dostanete zhruba skutečnou kapacitu disku. Ovšem při velikostech dnešních disků si klidně můžete říct: megabajt sem, megabajt tam.
Ne všechny počítače jsou ovšem schopny používat disky s velkou kapacitou. Například systém DOS a také Windows 3.11 je schopen v principu pracovat nejvýše s 2,1GB diskem (nebo s jeho oddíly – partition). Systém Windows 95 podporuje ve verzi OSR 2 větší diskové sekce, ale některé systémy BIOS si s takovouto kapacitou stále ještě ne a ne poradit. Proto je někdy nutné použít speciální ovladač dodávaný výrobcem disku nebo je nutné aktualizovat BIOS. 
Kapacita dostupných disků v některých ohledech předběhla i požadavky trhu. V době uvedení prvních 850MB nebo 2,1GB disků byl o ně téměř okamžitě zájem, ale dnes o disky s kapacitou větší než 17 GB mnoho uživatelů nestojí. V první čtvrtině roku 1999 byly populární hlavně disky s kapacitou 6,7 GB (pro srovnání, na konci roku 1997 šly nejvíce na odbyt disky s kapacitou 3,2 a 3,6 GB). Například společnost Seagate předpokládá, že 75 % všech disků prodaných v roce 1999 bude mít kapacitu menší než 10 GB, a přitom prodává i disky s kapacitou 50 GB. Přesné prodeje disků podle kapacit najdete v grafu.
Do našeho testu jsme zařadili disky s kapacitou od 6,5 do 15 GB. Existují sice i disky s menší kapacitou, ale ty dnes již skoro nemá cenu kupovat, protože jsou jen o málo levnější a navíc by uživatelům brzy nestačily. Disky větší než 15 GB zase požaduje zatím skutečně jen málokdo. U disků SCSI jsme testovali i modely s kapacitou do 20 GB, protože pokud někdo potřebuje větší disk, často volí právě verzi SCSI. V testu tedy najdete i disky s kapacitou až 18,3 GB.

Další vlastnosti
Kromě kapacity má pevný disk také celou řadu dalších parametrů. Jedním z nich je tzv. přenosová rychlost. Přenosová rychlost udává, jaký počet bajtů je možné přenést z disku do systému za jednu sekundu. Tento údaj se někdy uvádí v Mb, někdy v MB za sekundu, a na to je potřeba dát pozor. Přenosová rychlost disků se neustále zvyšuje a u disků v testu jsme naměřili průměrnou přenosovou rychlost při čtení asi od 9 MB/s do 22 MB/s.
Výrobci někdy u disku udávají i tzv. vnitřní přenosovou rychlost. Přenosová rychlost vnitřní je mnohem větší než přenosová rychlost vnější; v případě vnitřní přenosové rychlosti jde o maximální rychlost, jakou je disk schopen “sát” data. Tato rychlost souvisí s rychlostí otáčení disku, s počtem sektorů na stopě a s velikostí sektoru, ale v praxi se jí dosáhnout nemůže, protože existují různá úzká místa, která znemožňují její 100% využití. V praxi je tedy mnohem důležitější přenosová rychlost vnější.
Pro zvýšení přenosové rychlosti a snížení vlivu prodlevy při mechanických operacích jsou pevné disky vybavovány vyrovnávací pamětí (cache), kde jsou dočasně ukládána přenášená data. Paměť cache má na rychlost přenosu značný vliv a její velikost se u testovaných disků pohybovala mezi 256 KB až 4096 KB. Na zvýšení výkonu disku ovšem nemá vliv jen velikost vyrovnávací paměti, ale především způsob jejího využití.
Dalším důležitým parametrem je také přístupová doba. Přístupová doba zahrnuje dobu potřebnou k přemístění hlavičky nad požadovanou stopu (tzv. dobu vystavení nebo vyhledání – seek time) a dobu čekání, než se hlavička dostane do klidové polohy. Dále je nutné počkat na to, než se pod hlavičku dostane požadovaný sektor (tzv. latence). Pak je teprve možno data číst nebo zapsat. U disků se udává průměrná přístupová doba (tedy průměrná doba, za jakou se hlavičky dostanou na požadované místo) a měří se v milisekundách – čím menší je, tím lépe. Průměrnou přístupovou dobu tedy nezaměňujte s průměrnou vyhledávací dobou, kterou výrobci rádi uvádějí, protože je kratší. Přístupová doba u testovaných disků se pohybovala v rozmezí zhruba od 9 ms do 17 ms. Výsledky měření přenosové rychlosti při čtení i zápisu a výsledky měření přístupové doby u jednotlivých disků najdete v tabulce.
Krátká přístupová doba disku je potřebná hlavně v případě aplikací, ve kterých se často přistupuje k datům uloženým na různých místech disku. Jde například o databázové aplikace, kdy dochází k častému vyhledávání malého množství dat. Proto jsme kromě tradičních testů disků provedli i aplikační test, spočívající ve zpracování stejné databáze Access, uložené na testovaném disku. 

Rozhraní
Data se z pevného disku a do něj dostávají pomocí různých rozhraní. Možnosti těchto rozhraní se měnily a stále se ještě mění. Zpočátku se používalo rozhraní označené ST 506/412 (bylo pojmenováno podle typu disku) nebo také MFM. Disk v tomto případě vyžadoval ke své práci podporu řadiče. 
Díky rozhraní ST 506/412 bylo možné připojit až dva pevné disky s kapacitou do 40 MB. Rozhraní ovšem dosahovalo velmi malé přenosové rychlosti a mělo i další omezení, a proto se postupně přestalo používat. V roce 1987 bylo nahrazeno rozhraním ESDI (Enhanced Small Device Interface), které vzniklo za spolupráce firem Maxtor a IBM. Disky s tímto rozhraním již mohly používat vyrovnávací paměť a maximální přenosová rychlost tohoto rozhraní byla 3 MB/s. Kromě disků bylo teoreticky možné připojovat pomocí ESDI i další zařízení, ale to se neprosadilo. 
Kromě rozhraní ESDI vzniklo kolem roku 1984 další rozhraní, a sice rozhraní nazvané IDE (Integrated Drive and Electronics), které se po mnoha modifikacích používá dodnes. Za vznikem rozhraní IDE (označovaným také jako AT-bus nebo ATA) stály firmy Compaq a Western Digital, které chtěly přijít s levným rozhraním pro osobní počítače. Toto rozhraní vyžaduje ze strany základní desky jen jednoduchý adaptér, zajišťující adresaci mechanik a ukládání dat do vyrovnávací paměti. Spojení mezi adaptérem a periferním zařízením (diskem) zajišťuje čtyřicetižilový plochý kabel.
Rozhraní IDE dovolovalo připojit dvě diskové jednotky, z nichž jedna má funkci master (řídicí jednotka) a druhá funkci slave (podřízená). Max. rychlost přenosu je 3,3 MB/s. Postupným zlepšováním rozhraní (použitím modů PIO a DMA) se pak podařilo zvýšit přenosovou rychlost až na 8,3 MB/s. Časem se ovšem ukázaly slabiny tohoto řešení – tedy především možnost připojit pouze dvě zařízení (disky) s kapacitou maximálně 512 MB. Proto v roce 1993 vzniklo nové rozhraní nazvané Enhanced IDE (EIDE nebo také Fast ATA-2), které z IDE vychází a s nímž je také zajištěna zpětná kompatibilita. Rozhraní EIDE už zvládne čtyři periferie (připojené na dvou kanálech), a to nejen pevné disky (ale například i mechaniky CD-ROM, Zip a podobně), dále přenosovou rychlost až 16 MB/s a disky s větší kapacitou než 512 MB (až 8,4 GB).
Po EIDE přišlo ještě rychlejší rozhraní Ultra DMA/33 nebo také Ultra ATA (každý výrobce označuje rozhraní trochu jinak). Za využití režimu přímého přístupu do paměti (DMA) je přenosová rychlost u tohoto rozhraní zdvojnásobena na 33,3 MB/s. Rozhraní sice pracuje se stejnou taktovací frekvencí (tedy 8,33 MHz, což je takt sběrnice ISA), ale 16bitová datová slova se nepřenášejí jako u staršího rozhraní jen s náběhovou hranou taktu, ale i s každou klesající hranou. Kromě toho se zavedly také mechanismy opravy chyb a časování. Přesné možnosti jednotlivých rozhraní najdete v tabulce.
Kromě rozhraní IDE se prosadilo ještě další rozhraní, které se používá doposud. Jde o rozhraní SCSI (Small Computer System Interface), vznikající od roku 1981 a standardizované v roce 1986. To bylo od začátku koncipováno mnohem robustněji a univerzálněji – u SCSI nikdy nebyla taková omezení, co se týče kapacity disků, přenosové rychlosti nebo počtu připojených zařízení. Do počítače je nutné instalovat řadič speciální sběrnice (host adapter – hostitelský adaptér) a k němu se připojují vnější i vnitřní periferní zařízení s SCSI. Pomocí SCSI lze připojit až osm zařízení 50žilovým kabelem: například disky, mechaniky CD-ROM, DVD, skenery a další. Některé typy SCSI však dovolují připojit až 16 zařízení, a to 68žilovým kabelem.
Rozhraní SCSI se tak díky svým vlastnostem prosadilo v pracovních stanicích, serverech a také v počítačích firmy Apple. 
Také toto rozhraní se postupně vyvíjelo a vylepšovalo při zachování zpětné kompatibility. Po jeho první specifikaci SCSI-1 s přenosovou rychlostí 5 MB/s přišlo rozhraní Fast SCSI (zvýšila se frekvence sběrnice) a pak i Fast Wide SCSI (datová šířka se zvýšila na 16 bitů). Potom se prosadily ještě standardy Ultra SCSI a také Ultra2 SCSI (LVD) nebo Wide Ultra 2 SCSI s přenosovou rychlostí až 80 MB/s. Nyní je poměrně úspěšné také Ultra160/m SCSI s přenosovou rychlostí až 160 MB/s. Za zrychlení je ovšem v některých případech nutné zaplatit menší maximální délkou sběrnice, popř. redukcí počtu připojených jednotek. Údaje o rychlostech jednotlivých typů rozhraní SCSI najdete v tabulce.
Obecně nelze říci, zda je lepší rozhraní SCSI, nebo IDE. Rozhraní IDE je vhodné především pro osobní počítače (z cenových příčin) a rozhraní SCSI se hodí pro servery a pracovní stanice, především díky lepší podpoře pro multitasking a díky možnosti připojení více než čtyř zařízení (to je dnešní omezení u IDE).
Nelze ani jednoznačně říci, že disky SCSI jsou výkonnější. Je ale pravda, že technologické novinky, jako například zrychlení otáčení disků, nové technologie hlav apod., se používaly nejprve u disků SCSI a pak teprve u disků IDE. Nevýhodou disků SCSI je, že v porovnání se stejně velkými disky IDE bývají dražší, vyžadují dodatečný hostitelský adaptér nebo základní desku s tímto adapterém. 
Možnosti rozhraní jsou vždy v předstihu před možnostmi pevných disků. Přenosové rychlosti disků rostou sice rychle (v roce 1997 dosáhly disky přenosové rychlosti zhruba 12 MB/s, v roce 1998 16 MB/s, letos se dostáváme z hranici 24 MB/s a příští rok se počítá s rychlostí 35 MB/s), ale rychlost v té době dostupného rozhraní je vždy mnohem větší – dnes u disků IDE až 66 MB/s a u SCSI až 160 MB/s. Vždy je tu tedy určitá rezerva, a to většinou až čtyřnásobná. Námi testované IDE disky měly většinou rozhraní Ultra ATA/33, několik i novinku – rozhraní Ultra ATA/66. SCSI disky používaly rozhraní Ultra2 SCSI.

Velikost disku
První disky pro počítače XT měly velikost 5,25 " a výšku asi 3 " (7,6 cm). Výška disků se postupně snižovala a dnes mají disky zpravidla výšku pouze jednoho palce, tedy 2,54 cm. Postupně se také přecházelo (asi od roku 1987) na 3,5" disky, které se dnes už téměř stoprocentně rozšířily. Výjimku tvoří například 5,25" pevné disky BigFoot firmy Quantum. 
Kromě 3,5" disků se pro speciální účely vyrábějí disky jiných velikostí. Jde například o 2,5" disky do notebooků, 2" disky o velikosti karty PCMCIA Type III a Type II a technologickou zajímavostí je 1" disk MicroDrive firmy IBM. Jeden čas se vyráběly i 3" disky do notebooků nebo disky 1,8 " a 1,3 " (měly velikost krabičky zápalek). Všechny námi testované disky ovšem měly velikost 3,5 ".

Otáčení
To, jakou rychlostí se plotny v disku otáčejí, má velký vliv především na přenosovou rychlost disku a obecně se dá říci, že disky s vyšší rychlostí otáčení jsou rychlejší – neplatí to však vždy. Vyšší rychlost otáčení snižuje také přístupovou dobu, protože hlavička disku se mnohem rychleji dostane nad požadovaný sektor (disk se rychleji otočí na správné místo). 
Rychlost otáčení se udává v otáčkách za minutu. Pro představu – disketa se v disketové mechanice otáčí rychlostí asi 360 otáček za minutu a u prvních pevných disků se zvolila rychlost mnohem vyšší, a to 3600 otáček za minutu. Po discích s rychlostí 3600 ot./min se přešlo na disky s rychlostí 4500 ot./min. (ty už se prakticky nevyrábějí) a 5400 ot./min (těch bude letos asi polovina). Disky s nižšími rychlostmi se postupně nahrazují rychlejšími verzemi a po roce 2000 se již bude vyrábět více disků s rychlostí 7200 ot./min nebo vyšší. První disky s rychlostí otáčení 7200 ot./min byly představeny v roce 1992 (ovšem disky s rozhraním IDE přešly na tuto rychlost až v roce 1997) a od roku 1996 se dodávají i disky s rychlostí 10 000 ot./min.
Rychlost otáčení má podstatný vliv na výkon. Disky s 10 000 otáčkami za minutu jsou dostupné zatím jen v provedení SCSI, a setkáme se s nimi tedy spíše jen u serverů a pracovních stanic. Na dalším zvyšování rychlosti se pochopitelně pracuje, ale bude to dost problematické. Disky s více otáčkami totiž vyžadují více energie, dochází ke zvyšování teploty a také k aerodynamickým problémům. Při rychlostech vyšších než 10 000 otáček je totiž problematické udržet hlavičku v blízkosti disku a také rychlost disku po okrajích je už značná. Přesto se předpokládá, že se rychlost otáčení zvýší nejdříve na 12 000 ot./min teprve potom na 15 000 ot./min – v laboratořích první disky s touto rychlostí už fungují. Pokud se rychlost otáčení zvýší, musí se tomu samozřejmě přizpůsobit i ostatní části disku a elektronika.
Námi testované disky měly rychlost otáčení od 5400 do 10 000 ot./min. Ukázalo se, že disky s vyšší rychlostí otáčení nemusí mít nutně vyšší přenosové rychlosti. Mnoho disků s rychlostí 5400 ot./min se v testech dostalo před disky s rychlostí 7200 ot./min, a ty zase v některých případech překonaly disky s rychlostí 10 000 ot./min. Naše testy ale samozřejmě potvrdily, že mnohem lepší přístupové doby mají disky s vyšší rychlostí otáčení.

Křehký pevný disk
Cenu uložených dat každý pozná až v případě, kdy o ně přijde, a to se při jejich uložení na pevný disk může klidně stát. Pokud v počítači selže procesor, grafická karta nebo paměť, je to sice nepříjemné, ale po výměně vadné součástky je možné pokračovat v práci dál. Pokud se ale poškodí pevný disk, je sice možné koupit nový, ale ten je prázdný – bez často velice cenných dat. Proto je třeba s diskem zacházet skutečně opatrně.
Pevný disk se sice jmenuje “pevný”, ale je poměrně zranitelný. Vzdálenost mezi hlavičkou a povrchem záznamového média je totiž velice malá (asi 30 nanometrů) a při jejím dotyku s povrchem disku může dojít k poškození záznamové vrstvy. Nepoškodí se přitom jen oblast dopadu hlavičky, ale v důsledku rozšíření částí záznamové vrstvy po disku (i když třeba miniaturních), které se dostanou mezi hlavičku a povrch, se postupně poškozují i další oblasti. Co dokáže způsobit náraz na plochu disku, si můžete prohlédnout na animaci, kterou najdete na našem Chip CD.
Hlavičky narazí na povrch disku například v důsledku pádu disku, v důsledku různých otřesů, kopnutí do počítače, nechtěného poklepání na disk šroubovákem při instalaci a podobně. Při instalaci je tedy nutné postupovat velmi opatrně a nepoužívat hrubou sílu. Ke ztrátě dat může dojít i v důsledku přehřátí disku. Proto je nutné dát disky v počítači do takové polohy, aby byly správně chlazeny (to platí především pro disky s vysokými otáčkami), nebo je nutné použít dodatečný chladič. Kromě povrchu disku se může poškodit i ložisko disku nebo také elektronická část (a to nejen mechanicky, ale i v důsledku statické elektřiny). 
Aby se spolehlivost disků zvýšila, pracují výrobci na různých autodiagnostických systémech disků. Takovým systémem je i systém S.M.A.R.T. (Self-Monitoring Analysis and Reporting Technology). Disky vybavené tímto systémem samostatně kontrolují různé své parametry, například vzdálenost hlavy od povrchu, teplotu v disku, přenosovou rychlost, počet sektorů přemístěných na jiné místo nebo počet chybných pokusů o čtení nebo zápis. Pokud je něco v nepořádku, disky jsou schopny na to upozornit a může se tak předejít úplné ztrátě dat. S.M.A.R.T. je otevřený standard, který dnes používají asi všichni hlavní výrobci disků. Nepředpoví sice katastrofu na 100 %, ale je vhodné jej využívat. K jeho využití je ovšem potřeba i příslušný softwarový nástroj.
Kromě toho téměř každý výrobce používá ještě další technologie zvyšující spolehlivost disku. Firma Seagate například chrání část disku s elektronikou speciálním krytem nazvaným SeaShield, který navíc obsahuje užitečné informace o disku a jeho instalaci. Do systému ochrany SeaShield byl také přidán diagnostický nástroj, který se nazývá Drive Self Test (DST) a který testuje disk bez jeho demontáže ze systému.
Společnost WD u svých disků používá systém Data Lifeguard, což je sada funkcí, které zjistí, izolují a opraví problémové oblasti disku dříve, než dojde ke ztrátě dat. Jde o zlepšenou a rozšířenou verzi systému S.M.A.R.T. V discích jsou snímače teploty a snímače polohy hlavy. Při kontrole (probíhá jakési skenování disku na pozadí, a to každých 8 hodin) se čtou jednotlivé sektory a ověřují se pomocí ECC. Data z poškozených míst (nebo z míst, která by mohla být poškozena) se přesunou jinam a původní sektor se označí jako nepoužitelný.
Dále jde například o technologii Drive Fitness Test (DFT) firmy IBM, která kontroluje, zda je disk v pořádku. Firma Quantum zase používá systém DPS (Data Protection System), který během 90 sekund zjistí funkčnost pevného disku v osobním počítači, a také systém SPS (Shock Protection System). Raménka disků se systémem SPS se snaží pohltit náraz tak, aby hlava nenarazila na magnetickou vrstvu. Firma Quantum musela kvůli tomu provést u disků 14 konstrukčních změn. Tento systém tedy omezuje vliv krátkodobých vysokých hodnot přetížení disku. 
Úrovně otřesu jsou dány zrychlením a měří se v násobcích gravitačního zrychlení neboli v počtu G. Důležitá je také doba, po kterou je disk otřesu vystaven, a rozdíl je také v tom, zda je disk v době otřesu v provozu, nebo ne.
Některé parametry disků jsme schopni změřit, ale spolehlivost disků bohužel ne. Spolehlivost, kterou udávají výrobci, je uvedena v hodinách – MTBF (Mean Time Between Failures), což je střední doba mezi poruchami; počítá se tak, že se vydělí celkový čas provozu disku a počet poruch. Tato hodnota (čím větší tím lepší) vzrostla z původních asi 11 000 hodin až na asi 1 000 000 hodin. Pokud se nám podařilo najít informace o střední době mezi poruchami, uvedli jsme ji v tabulce, a stejně tak i hodnoty G.

Cena
Ceny pevných disků se neustále snižují, ale přesto jsou dost vysoké. I když na velikosti disku nemá cenu moc šetřit, je na druhou stranu jasné, že za peníze nevynaložené dnes si za pár let nebo i měsíců lze pořídit disk s mnohem větší kapacitou. V roce 1992 byl u nás 1GB disk ještě poměrně vzácností a dal se koupit asi za 80 000 Kč. Začátkem roku 1994 stál takto velký disk již okolo 30 000 Kč, a v roce 1996 již jen okolo 7000 Kč. Dnes už nové disky s 1GB kapacitou ani nekoupíte, protože se přestávají vyrábět.
Zajímavé je i vypočítat, kolik stojí 1 MB úložného prostoru na disku. Nejméně zaplatíte za 1 MB u disku Fujitsu MPD3130AT a IBM Deskstar 16GP a nejvíce u disku Seagate Cheetah 9LP ST3910LW. Větší disky většinou poskytují nižší cenu za megabajt, ale ne každý už tak vysokou kapacitu potřebuje.
Kromě ceny a kapacity disku je však nutné brát v úvahu i další parametry disku, tedy hlavně jeho přenosovou rychlost a přístupovou dobu, která může být pro někoho mnohem kritičtější než pouhá cena za megabajt. Levný disk se totiž nehodí na vše. Disky nám v některých případech poskytli výrobci nebo distributoři a tak v tabulce najdete doporučené koncové ceny, které se od těch skutečných mohou lišit.

Jak jsme testovali a co jsme zjistili
V testu se nám nakonec sešlo 28 pevných disků od pěti výrobců – 11 disků s rozhraním Ultra2 SCSI, ostatní s rozhraním Ultra ATA  nebo Ultra ATA/66. Škoda že se testu nemohly zúčastnit také disky Samsung a SCSI disky Atlas firmy Quantum, jejichž porovnání s disky Cheetah by bylo jistě zajímavé. Původně jsme chtěli pevné disky rozdělit do čtyř kategorií podle kapacity – tedy vytvořit dvě kategorie disků SCSI a dvě kategorie disků IDE. Nakonec jsme ale disky SCSI porovnávali společně, protože mají kapacitu buď 9,1, nebo 18,2 GB. Disky IDE jsou rozděleny podle kapacit – jednu kategorii tvoří disky s kapacitou do 9,6 GB, tedy disky vhodné pro běžné použití v osobních počítačích. Ti, kdo potřebují více prostoru, si mohou vybrat z druhé kategorie disků IDE, ve které jsou disky s kapacitou nad 9,7 GB.
Na všech testovaných discích jsme vytvořili jeden oddíl o maximální kapacitě disku. Oddíl jsme zformátovali ve formátu FAT32. Pro testy jsme použili prostředí systému Windows 98 a disky jsme připojili jako jednotku D:.
Pro měření přenosových rychlostí a přístupových dob při čtení a zápisu jsme použili vlastní 32bitový testovací program Diskbench. Diskbench nejdříve zjišťuje přenosovou rychlost. Protože přenosová rychlost je u okrajů disků jiná než u středu, čte testovací program na deseti různých místech rozprostřených rovnoměrně po celém disku. Aby se zjistila přístupová doba, přistupuje se k datům  náhodně rozmístěným na disku  a tato doba se měří. Jako aplikační test jsme použili aplikaci s relační databází Access 7, kdy bylo potřeba propojit a zpracovat 54MB databázi. Rychlejší disky zpracovaly databázi rychleji a v tomto testu se projeví jak přenosová rychlost, tak přístupová doba. Přenos dat, přístupová doba i aplikační test se podílely na celkovém hodnocení následovně: datová přenosová rychlost 40 %, přístupová doba 30 % a aplikační test 30 %.
Spotřeba pevných disků je důležitá hlavně u disků pro notebooky, ale její velikost je zajímavé sledovat i u pevných disků pro osobní počítače. V tomto případě jde ale spíše o diskem vytvořené teplo než o spotřebu energie, protože většina spotřebované elektrické energie se v disku přemění právě na teplo. Proto jsme u pevných disků měřili i spotřebu – výsledky měření najdete v tabulce.
V první kategorii disků, to znamená IDE disků s kapacitou do 9,6 GB, si velmi dobře vedly disky Western Digital Expert 29100 a Maxtor DiamondMax Plus, a to ve   všech testech. Špatně nedopadly ani disky Fujitsu MPD3084AT a Quantum FireBall CR a právě těm jsme se rozhodli udělit Chip Tip. Jejich výkon sice není tak excelentní, ale mají zajímavý poměr cena/výkon, který je v této kategorii velmi důležitý.
V kategorii IDE disků s kapacitou nad 9,7 GB jsme velmi dobré výsledky, pokud jde o přenosovou rychlost i přístupovou dobu, naměřili u disků Quantum Fireball KA a Maxtor DiamondMax Plus 5120. Avšak naší pozornosti neušel opět ani disk Quantum FireBall CR, tentokrát již s kapacitou 13 GB. Ten totiž za rozumné peníze odvedl velice slušnou práci především v aplikačním testu. Cenový rozdíl byl totiž při porovnání s disky  Quantum Fireball KA a Maxtor DiamondMax Plus 5120 mnohem vyšší než rozdíl výkonnostní.
Mezi disky SCSI jednoznačně zazářil disk Seagate Cheetah 18LP, který za sebou nechal všechny ostatní disky ve všech testech. Jeho cena je sice poměrně vysoká, ale v této kategorii disků se již spíše hledí na výkonnost. Proto jsme se rozhodli tomuto disku udělit Chip Tip. Pro ty, kteří hledí přeci jen více na cenu, se může, tak jako nám, zalíbit i pevný disk IBM Ultrastar 9ES, který za malé peníze poskytuje přijatelný výkon.
Mile nás překvapily pevné disky Seagate Cheetah, naopak zklamáni jsme byli z disků Seagate Medalist s rozhraním IDE. Disky firmy IBM se také více prosadily v kategorii SCSI a slabší hodnocení získaly ve dvou kategoriích IDE. Z našeho testu ale vyplývá, že dnešní disky poskytují stále se zlepšující výkony a drží krok s vývojem i v dalších oblastech – špatné disky nekoupíte, jsou jen dobré a ještě lepší. Výkonnostní rozdíly mezi disky různých kategorií nebyly často příliš velké. Žádná z firem však nedokáže vyniknout ve všech kategoriích disků. 
Vývoj jde dál velice rychle a při příštím testu pevných disků se již určitě setkáme s úplně jinými disky a úplně jinými výsledky.
Pavel Trousil, Jaroslav Smíšek

Minislovníček
Areal Density – hustota v oblasti: udává, kolik dat je uloženo na čtverečním palci.
Average access time – průměrná přístupová doba: průměrná doba, za jakou se hlavička dostane nad požadovaný sektor. 
Cylinder – válec: souhrn stejnolehlých stop (stop nad sebou) na všech plotnách disku.
Data Access Time – přístupová doba: udává dobu potřebnou k přesunu hlaviček nad požadovanou stopu a k nalezení patřičného sektoru. Jde o součet vyhledávací doby, doby přepnutí mezi hlavičkami a rotační prodlevy. 
Data Transfer Rate – přenosová rychlost dat: udává v megabajtech za sekundu, jak rychle se data při čtení nebo zápisu přenášejí mezi diskem a systémem. 
Head Switch Time – doba přepnutí mezi hlavičkami: v jednom okamžiku může načítat nebo zapisovat data pouze jedna hlavička. Čas nutný k přepnutí mezi jednotlivými hlavičkami, kterých je v disku více, se udává v milisekundách.
MTBF – Mean Time Between Failures: střední doba mezi poruchami, udávaná v hodinách.
MR Heads – magnetorezistivní hlavy: magnetorezistivní hlavy se skládají ze samostatného čtecího a zápisového elementu, což umožňuje lepší optimalizaci pro zvýšení plošné hustoty a zvýšení výkonu pevného disku. 
Rotational Latency – rotační prodleva: udává v ms, jak dlouho musí hlavička po umístění nad správnou stopu čekat, než se pod ni dostane požadovaný sektor. V ideálním případě může hlavička číst data hned, v opačném případě musí čekat na potřebný sektor skoro celou jednu otáčku disku. Rotační prodleva se většinou udává jako polovina doby rotace disku (jako průměrná hodnota).
Rotational Speed – rychlost otáčení: rychlost otáčení disku, která se udává v otáčkách za minutu (RPM rotations per minute). Dnes se používají rychlosti 3600, 5400, 7200 a 10 000 otáček za minutu.
S.M.A.R.T. – Self-Monitoring Analysis and Reporting Technology: technologie umožňující zjišťování parametrů pevných disků a předávání těchto výsledků systému.
Seek Time – vyhledávací doba: je to doba potřebná k přemístění čtecích/zápisových hlaviček mezi stopami. Udává se v milisekundách a závisí na vzdálenosti stop, mezi nimiž se hlavičky přemisťují. Důležitá je průměrná vyhledávací doba, která udává průměrný čas potřebný k přemístění hlaviček na požadovanou stopu. 
Track – stopa: data se na disk zapisují v soustředných kružnicích zvaných stopy. 
Track Density – hustota stop: udává, s jakou hustotou jsou na disku stopy zaznamenány. Bývá to až 10 000 stop na palec (tpi - track per inch).

ATA/66 předběhlo dobu? 
Přestože pevní disky IDE ještě ani nestačily využít veškeré možnosti rozhraní Ultra ATA/33, již je tu další, rychlejší rozhraní: nazývá se Ultra ATA/66 (někdy se označuje jako Ultra DMA/66 nebo Fast ATA-2) a umožňuje přenášet data rychlostí až 66 MB/s. Jeho nástup je ale poněkud problematický. 
Ultra ATA/66 zdvojnásobuje datovou propustnost a díky novému typu kabelu zvyšuje i robustnost rozhraní. Další výhodou tohoto rozhraní je vyšší integrita dat, daná zlepšeným časováním a použitím zabezpečovacího kódu Cyclical Redundancy Check (CRC). CRC spočívá v tom, že pevný disk i hostitelský adaptér vytvoří kontrolní součet prováděných operací; ten je potom porovnán – pokud nesouhlasí, přenos se zopakuje. Stejnou CRC kontrolu používá i Ultra ATA/66 a navíc přidává ještě další vlastnost – vylepšenou integritu dat (improved data integrity). CRC sice zvyšuje integritu přenášených dat, ale nárokům vysokých rychlostí přestávají stačit klasické, čtyřicetižilové IDE kabely (kvůli zeslabení signálu při kratším časování). Bylo proto nutné vytvořit nový typ přenosových kabelů a přitom zachovat zpětnou kompatibilitu se současnými pevnými disky. Výsledkem je kabel se stejnými 40pinovými konektory, ale s dvojnásobným počtem vodičů (40 kabelů je zemnicích a zabraňují přeslechům mezi kabely).
Rozhraní Enhanced (PIO Mode 4 – 16,6 MB/s) přenáší data pouze při náběhové hraně hodinového signálu. Ultra DMA/33 přineslo zdvojnásobení přenosové rychlosti na 33,3 MB/s přenosem dat při náběžné i sestupné hraně. Ultra DMA/66 využívá rychlejšího vystavení a ustálení dat na stabilnější přenosové sběrnici, aby mohlo dojít k dalšímu zdvojnásobení přenosového výkonu na 66 MB/s při stejném taktovacím kmitočtu. 
Zatímco na rozhraní Ultra ATA byla většina výrobců základních desek a čipových sad připravena a v době uvádění disků s tímto rozhraním již byly tyto prvky k dispozici, u rozhraní ATA/66 je tomu naopak. Pevných disků je již dostatek (vyrábějí se už od minulého roku), základních desek s podporou pro toto rozhraní je však pomálu.
Navíc použití disků ATA/66 v základních deskách, které toto rozhraní nepodporují, přináší problémy. Disky nepracují nebo nejdou spustit v režimu DMA. Proto se firma Western Digital rozhodla nové disky s ATA/66 dodávat zatím s vypnutou podporou pro ATA/66 – tuto podporu je možné později zapnout pomocí prográmku (jmenuje se WDATA-66), který je k dispozici na Webu.
Aby bylo možné Ultra ATA/66 bez problémů použít, je třeba, aby počítač splňoval několik podmínek. Především je nutné, aby Ultra ATA/66 bylo podporováno základní deskou (čipsetem) nebo speciálním IDE řadičem. Dále musí rozhraní Ultra ATA/66 podporovat BIOS (jde o podporu pro režim Ultra DMA Mode 4) a také pevný disk a k propojení disku s řadičem je nutné použít 40pinový 80žilový kabel. Používaný operační systém navíc musí podporovat režim DMA (to splňují systémy Windows 98, Windows NT Service Pack 3 a Windows 95 OEM Service Release 2).
Většina základních desek však rozhraní Ultra ATA/66 nepodporuje – podporují ho jen desky s čipovou sadou VIA Apollo Pro+, Intel 810 (ta však byla představena teprve začátkem května), SiS (530/5595), MVP4 a Camino (ty jsou teprve ve vývoji). Problémy pak mohou nastat v případě, kdy BIOS základní desky disk ATA/66 rozpozná a nastaví přenos na Ultra ATA/66, i když jej základní deska (tedy především čipová sada) nepodporuje. Může tak dojít i ke ztrátě dat, protože pevný disk může posílat data vyšší rychlostí, než jakou je počítač schopen zvládnout. Kdo chce provozovat disky Ultra ATA/66 na starších systémech, musí si dokoupit speciální PCI řadič od firmy Promise Technology, který stojí asi 40 dolarů, a také 80žilový kabel.
Rozhraní Ultra ATA/66 tedy ještě trochu předbíhá požadavky doby a je namířeno spíše do budoucnosti. 
Dnešní pevné disky ještě nemají takové přenosové rychlosti, aby rozhraní ATA/66 využily. Pokud si tedy pořídíte základní desku s podporou pro ATA/66 nebo řadič s touto podporou, nepočítejte s tím, že se vám výkon disku výrazně zvýší. Rozhraní ATA/66 možná najde využití při sekvenčním přenosu velkých bloků dat.

Kdo stojí za disky
S neustálým bojem za zvyšování kapacity a snižování cen pevných disků se do dnešních dnů vyrovnalo jen několik firem. Aby se totiž firma udržela nad vodou, musí prodávat větší množství disků, musí investovat do nových technologií i výrobních zařízení a musí být neustále na špici, a to vůbec není jednoduché. Mezi významné výrobce pevných disků, kteří přežili dodnes, patří firmy Seagate, Quantum, IBM, Western Digital, Maxtor a Fujitsu, ale celkově se výrobou pevných disků nebo jejich součástí zabývá asi 21 firem (ještě před pěti lety jich bylo přes padesát!).
Od roku 1993 do roku 1996 byla největším prodejcem pevných disků firma Quantum. V roce 1996 ovšem firma Seagate převzala významného výrobce pevných disků firmu Conner a stala se tak největším dodavatelem pevných disků. K nákupům diskových firem docházelo i dříve a například firma Quantum převzala výrobu disků od firmy Digital Equipment a společnost Miniscriblem, známou v 80. letech, získala zase firma Maxtor. I ta se však dostala do finančních potíží a v roce 1996 ji musel nad vodou podržet korejský gigant Hyundai. S výrobou disků skončila například i firma Alps Electric.
Firma Seagate v současné době vyrábí širokou škálu disků – od levných disků určených pro osobní počítače až po výkonné disky pro servery. Seagate je také významným výrobcem diskových komponent, které dodává ostatním firmám. Velmi významným výrobcem pevných disků je také firma IBM, která je v tomto oboru technologickým leaderem a držitelem mnoha patentů. Firma IBM stojí nejen za prvním diskem na světě, ale i za technologiemi magnetorezistivních hlav a GMR hlav, které se v současné době používají. Kromě disků do osobních počítačů a serverů vyrábí jako jedna z mála i pevné disky do notebooků. Některé komponenty, jako třeba diskové hlavičky, dodává i dalším firmám, jako například firmě Western Digital, s kterou spolupracuje i v dalších oblastech.
Společnost Western Digital dříve vyráběla různé elektronické komponenty, jako například řadiče (známé pod jménem Tandon), nebo grafické karty Paradise. Nyní je významným výrobcem disků pro osobní počítače i servery a spolutvůrcem mnoha standardů. Některé její projekty jí ovšem nevyšly (například 3” disky do notebooků nebo rozhraní SDX). Společnost Quantum dodává také širokou škálu disků a na jejich výrobě spolupracuje s firmou MKE (Panasonic). 
Známým výrobcem disků je také společnost Fujitsu, která vyrábí jak disky pro osobní počítače a pro notebooky, tak i disky pro servery a mainframy. Disky vyrábí i firma Hitachi, ale u nás jsou známé pouze její 2,5” disky do notebooků. Disky firmy Samsung (používají se v nich hlavičky firmy IBM) jsou známé i u nás, ale bohužel se nám je nepodařilo k testu získat. Ve světě serverů jsou známé i výrobky firmy Micropolis, která vyrábí SCSI disky s velkými kapacitami pro pracovní stanice a servery. Zmínit je možné i firmu JTS, kterou založili bývalý pracovníci firem Seagate a IBM a která produkuje v Indii.
Společnost Toshiba vyrábí pouze 2,5” disky do notebooků (především do svých) a větší pevné disky nevyrábí. Firma NEC sice také vyrábí pevné disky, ale pro jiné firmy a nedodává je pod svou značkou. Jsou tu ale i další, méně známé společnosti, které se věnují výrobě jednotlivých komponent. Jde o firmy Texas Instrument, Lucent, ST Microelectronics, Hitachi a Cirrus Logic, které dodávají příslušnou elektroniku, a o firmy Komag (ta dělá diskové substráty) a Read-Rite (výrobce MR hlav). Nám se do testu podařilo získat pevné disky všech významných výrobců, tedy firem Seagate, Quantum, Maxtor, Western Digital, IBM a také Fujitsu.

Jak zvyšovat kapacitu
Jedním ze způsobů, jak zvýšit kapacitu disku, je zvýšit počet ploten nebo zvětšit jejich plochu. To je ale poněkud problematické a nepraktické, protože dnes se většinou počítá s disky o rozměru 3,5 ” a tloušťka také nemůže růst do nekonečna. Další cesta, která se nyní využívá, spočívá ve zvyšování hustoty záznamu dat na disku, tedy ve zvyšování počtu bitů uložených na čtvereční palec (b/in2).
První 5,25” pevný disk Seagate ST-506 měl hustotou záznamu 1,96 Mb/in2. Od té doby se hustota záznamu neustále zvyšuje. Rekordmanem v dosahování vysoké hustoty záznamu je firma IBM, která také stojí za technologiemi, které to umožňují a má pro výzkumy speciální vývojové centrum. Hranici 1 Gb/in2 překonala firma IBM už v roce 1989, a v roce 1995 už byla překonána hranice 3 Gb/in2. V laboratořích se již podařilo uložit více než 11,6 Gb/in2. 
Také firma Seagate ohlásila jeden rekord: v únoru tohoto roku se jí podařilo uložit více než 16 Gb/in2 – s použitím čtecích magnetorezistivních hlav giant (GMR) a média s aktivní složkou z ultrajemné magnetické slitiny. Takovou hustotu běžně dostupné disky zatím nemají – jejich hustota záznamu je asi 2 – 3,5 Gb/in2 a rekordmanem je 2,5” pevný disk IBM Travelstar 6GN s hustotou záznamu 5,7 Gb/in2.
Ještě před několika lety rostla hustota záznamu u dodávaných disků meziročně asi o 27 %, a nyní je to už přes 60 %. Tak velký tlak na zvyšování kapacity disků však nastoluje otázku, kam až je možné hustotu záznamu zvyšovat. Podle pracovníků vývojových laboratoří bude možné během pěti let dosáhnout hustoty záznamu až 100 Gb/in2. 
S růstem požadavku na kapacitu pevných disků museli výrobci postupně přecházet na nové záznamové vrstvy a na nové a nové technologie čtecích a záznamových hlaviček. Původně se používaly hlavičky magnetodynamické, které používaly pro zápis miniaturní elektromagnety s vinutím. Místo magnetodynamických hlaviček se později začal používat tištěný spoj – Thin Film Inductive – který umožnil větší miniaturizaci. Postupně se přešlo i na tzv. magnetorezistivní hlavy (MR hlavy), které mají oddělený čtecí a zápisový element (mohou tak být obě optimalizované). Poprvé byla tato technologie použita v roce 1991 u pevných disků společnosti IBM. Magnetorezistivní hlavy využívají k detekci přechodu mezi magnetickými doménami změny vodivosti magnetorezistivního materiálu. Změny vodivosti jsou pak měřeny jako změny proudu procházejícího rezistorem. Tento způsob detekce je obecně citlivější a umožňuje zvýšit hustotu záznamu. Po MR hlavách přišly hlavy AMR (Anisotropic Magnetoresistive), (MRX) Magnetoresistive Extended a nyní i Giant Magnetoresistive. Hlavy GMR jsou asi dvakrát citlivější než hlavy MR a v plánu jsou i hlavy Advanced GMD. Základem GMR elementu jsou dvě tenké magnetické vrstvy, oddělené vodivou nemagnetickou vrstvou. 
Hustotu však nebude možné zvyšovat do nekonečna (stále jsou tu fyzikální zákony), protože po dosažení určité hustoty (říká se jí superparamagnetický limit) se jednotlivé domény začnou ovlivňovat a sníží se tím kvalita uchovávaných dat – magnetizace by nebyla trvalá. To může podle některých předpokladů nastat již při hustotě 40 
Gb/in2. Některé firmy proto pracují na nových technologiích, pomocí kterých se superparamagnetický limit překoná. Na jedné takové technologii pracuje firma Quinta (vlastněná firmou Seagate). Díky její technologii bude možné uložit až 40 Gb/in2 – na plochu poštovní známky by pak bylo možné uložit 40 kopií 32dílné encyklopedie Britanica. Technologie firmy Quinta se jmenuje OAW (Optically Assisted Winchester) – Winchester s optickou pomocí. OAW mechanika je v podstatě založena na stejném principu jako dosavadní pevný disk. To, co ji odlišuje, je laserový paprsek, který ovlivňuje postup zápisu, resp. čtení. Laserové světlo je pomocí světlovodivých vláken přeneseno na povrch média. Motorizovaná křemíková zrcadla velikosti špendlíkové hlavičky, umístěná na hlavičce disku, se starají o to, aby laserový paprsek nalezl správnou cestu na povrch disku. Laser zahřívá odpovídající plochu disku asi dvě miliardtiny sekundy. Tím se dá lépe ovlivnit polarita paměťového média a vytvořit stabilní magnetické pole. Pro uložení dat je ale nutné použít také jinou magnetickou vrstvu, složenou z kovů vzácných zemin v amorfním stavu. Při využití technologie OAW se uvažuje o hustotě až 250 Gb/in2. 
Společnost Quantum zase vyvíjí technologii nazvanou Near Field Recording (NFR). Při ní se používá čtecí a zápisová hlava, která navzájem spojuje magnetické a optické záznamové metody. Hlavní součástí tohoto zaznamenávacího postupu je čočka Solid Immersion Lens (SIL). Je zabudována do hlavičky pohybující se nad diskem, a díky vnějšímu přesnému vedení hlavičky umožňuje redukci velikosti magnetické buňky bitu a tím také vyšší zaznamenávací hustotu než současné pevné disky.

Alternativy
Magnetický záznam a otáčející se disky nejsou jedinou možností, jak uchovávat data. Již dnes existují i alternativní způsoby ukládání dat, ale pevné disky jsou zatím nejefektivnější a možná ještě dlouho budou. Kromě pevných disků je samozřejmě možné použít disky CD-RW, DVD-RAM, magnetooptické disky nebo diskety ZIP, ale ty jsou vždy jen doplňkem k pevnému disku.
Firma Quantum také například vyrábí disky SSD (Solid State Disk) – statické pevné disky s kapacitou až několik GB. K uložení dat se v nich používají rychlé polovodičové paměti DRAM. V těchto discích nic nerotuje, a jsou tedy robustnější a jejich přístupová doba i přenosová rychlost jsou velice zajímavé. Kvůli vyšší ceně (asi 17 USD za MB) se ale používají například jen pro uložení indexních souborů u velkých databází.
Pracuje se i na zcela nových technologiích. Vědci například zkoumají holografické záznamové metody (holographic data storage system – HDSS), které se jeví velice perspektivně, ale až v horizontu řady let. Hologramy mohou nabídnout obrovskou paměťovou kapacitu. Ve vhodném materiálu (používá se například krystal) se pomocí laseru ukládají data – na krychlový centimetr až několik gigabajtů dat. Také doba nutná k přístupu k takto uloženým datům by neměla být vysoká a hovoří se o jedné milisekundě.