Digitální média, DV a FireWire
Název FireWire je v počítačové branži skloňován stále častěji, a proto je vhodné se na jedno z praktických využití tohoto standardu podívat trochu podrobněji. Prozatím se nejvíc  prosadil v oblasti digitálního videa, ale již i někteří výrobci počítačů (Apple, SGI) začali rozhraní FireWire standardně zabudovávat do svých vybraných modelů .

Žhavě žhavte žhavý drát

Pokud již nějaký počítač máte, nabízí se hned celá řada možností, jak jej rozšířit o FireWire. Obvykle jde o komplexní řešení určená právě pro zpracování digitálního videa (DV). Do tohoto článku jsme připravili nejen porovnání na našem trhu nejběžnějších karet pro zpracování DV v počítači, ale zaměřili jsme se na dnešní digitální média trochu obšírněji. Na následujících řádcích tedy naleznete nejen úvod s trochou historie, ale i přehled současných možností a krátké zamyšlení nad budoucností. Pokusíme se vám mnohé vysvětlit, ukázat a hlavně poradit.
Je tomu již několik let, co firma Sony uvedla na trh první videokameru vybavenou tímto rozhraním, a mnoho měsíců potom uznali FireWire i ostatní konkurenti a zahrnuli jej do svých produktů. Dnešní digitální videokamery nejen snímají materiál moderní digitální technologií (prostřednictvím CCD prvků), ale rovněž jej v digitální podobě zaznamenávají na pásku a samozřejmě jsou schopny jej v digitální podobě posílat i ven (na odpovídající videorekordér, střižnu, tiskárnu nebo do počítače). Pro většinu uživatelů je samozřejmě nejzajímavější ono přenesení dat do počítače, kde se dají jednoduše zpracovat (sestříhat, otitulkovat, vyretušovat, provést další efekty a samozřejmě uložit zpět). Ale vezměme to pěkně popořádku...

Digitální média
Píše se rok 1980. Firma Apple dosahuje ročního obratu 100 mil. USD, její stroje už umějí přehrávat jednoduché zvuky a ledacos kladného se dá směle prohlásit i o jejich grafických schopnostech. V témže roce nebylo o firmě Microsoft ještě ani vidu ani slechu a IBM stála rok před uvedením svého prvního PC. Ovšem samotný Apple Macintosh přišel v roce 1984, HyperCard o tři roky později a dnes tolik skloňovaný standard QuickTime nebyl ještě ani v plenkách. Zaseté semínko již ale rychle klíčilo, mnohá hudební studia a americké televizní společnosti si nedovedly představit zpracování zvuku a rovněž ani obrazu bez trojky začínající na “A” = Amiga, Apple, Atari. Ale to je již dávná historie. Atari upadlo v zapomnění, Amiga tam kráčí mílovými kroky a na poli počítačové grafiky (potažmo digitálních médií) zůstávají jen hráči Apple, PC/Windows a unixové stanice. 
V tomto článku se pochopitelně zaměříme na první dva jmenované, běžným uživatelům nejbližší. Historii počítačů Apple jsme si lehce naznačili, ale jak to bylo s PC? To bylo od samotného počátku koncipováno jako kancelářský počítač s architekturou, která s multimédii vůbec nepočítala. Zatímco Apple měl pokročilý operační systém a grafiku i zvuk v malíčku, PC měla maximálně MS-DOS, místo zvukové karty chrastítko a o grafice se mohlo každému jen zdát (na uživatele maximálně blikala písmenka v textovém režimu). Přesto, zejména díky nízké ceně, se PC během let rozšířila daleko více. Narůstající výkon procesorů a přídavná zařízení (PC dostalo myš, grafickou a zvukovou kartu atd.) začaly podstatně rozšiřovat schopnosti tohoto kancelářského počítače. Samozřejmě se začalo objevovat i množství “mediálního” softwaru (zejména propracovanější hry, ale i několik užitečných programů), Microsoft přišel s Windows a nesčetně výrobců začalo vymýšlet své standardy… Reklamy najednou začaly hlásat, že “PC je multimediální”, takové, jako byli jeho hlavní konkurenti už od samého počátku.

PC je multimediální
Firma Apple nadále pokračovala s vývojem podpory médií na svých počítačích od obyčejných domácích aplikací po profesionální zpracování digitálního obrazu a zvuku. Ovládla zejména americká studia (grafická, televizní i nahrávací zvuková).
A pak přišla Windows NT, PC bylo na vrcholu, procházelo prudkým vývojem a čím dál tím výrazněji applům konkurovalo. Studia se začala plnit “levnějšími a kompatibilnějšími” stroji (Windows NT nastupují s vervou sobě vlastní), tvoří se ucelená řešení, nové standardy, ale vznikají i mnohé problémy. Asi před dvěma třemi lety se situace ustálila, Windows NT ovládla největší část trhu (a to i v profesionálních studiích), možnosti obou platforem jsou totiž v podstatě stejné. Takže zůstává již jen otázkou priorit uživatele, co si zvolí. 
Přesto to vypadá, že NT ještě nemají zcela vyhráno. Macintosh opět vystrkuje růžky. S procesory G3 přichází obrovský nárůst výkonu, podstatně se zrychluje i grafika, je tu QuickTime 4.0, Apple předvádí také nové modely výkonných stanic s kompletně přepracovanými základními deskami (Gossamer II, AGP slot, 100MHz sběrnice, procesory G3 400-500 MHz nebo G4 s akcelerací Alti-Vec) a na základních deskách je integrováno rozhraní FireWire i USB. Tomu všemu nahrává opětovně odložené uvedení Windows 2000 (NT 5.0). Na druhou stranu, PC s Windows nabízí více tolik potřebného softwaru, výkon počítačů stoupá a jejich cena výrazně klesá. Dnes si můžete na běžném “kancelářském stroji” sestříhat a otitulkovat svoji dovolenou. Takže nejbližší budoucnost bude ještě hodně zajímavá. 

FireWire je tu
Počátkem devadesátých let definovala firma Apple nový standard sériového rozhraní pro přenos digitálních mediálních dat. Nikoho z expandujícího světa PC to příliš nezasáhlo (v té době bylo přece PC ve fázi svého nejvýraznějšího nástupu). Standard byl v roce 1995 přijat mezinárodní organizací pro elektronický rozvoj jako norma IEEE 1394, nedlouho poté se normy ujala firma Sony, která FireWire (pod názvem i.Link) implementovala do nových zařízení DV, resp. DVCAM, a dala tak impulz i dalším výrobcům (nejen v oblasti digitálního videa). Quantum již vyrábí pevné disky, které nedisponují rozhraními EIDE, UltraATA ani SCSI, nýbrž FireWire. Firma ViVo začala dodávat televizní přijímač, který je vybaven tímto diskem a zaznamenává televizní vysílání přímo na disk (pro přehrávaní, zastavení obrazu, zpomalení…).
FireWire je po praktické stránce řešen zcela jednoduše. Ze strany videokamery je to miniaturní zdířka se čtyřmi kolíky výstupu a u počítače pak až tři šestikolíkové konektory na PCI kartě (podle konfigurace), která obsahuje potřebnou “švábotroniku” pro převod digitálních dat do “krevního oběhu” počítače. Mezi nimi propojujete tenký stíněný kabel až pět metrů dlouhý. Podstatnou skutečností je, že rozhraní FireWire (spolu se softwarem) umožňuje ovládat koncové zařízení (videorekordér, kameru…) přímo z počítače. 

Vzniká i formát DV
V dobách, kdy byl analogový záznam komerčních videokamer v rámci únosných ekonomických mezí dotažen k technologické dokonalosti, rozhodovali se přední výrobci, kudy dál. A tehdy se stalo téměř neuvěřitelné, neboť se obří koncerny dohodly na jednotném formátu dříve, než vypukla obchodní válka. A tak vznikla licenčně-technologická dohoda o formátu digitálního záznamu nazvaného prostě – DV (Digital Video). Našli se i tací, kteří povýšili tento formát na dokonalejší variantu pro použití v profesionálním vysílání (DVCAM, DVCPRO), ale ani základní komerční DV záznam nemá parametry k zahození. Směle soupeří s nejnižší kategorií profesionálního systému Betacam SP a profesionální verzi S-VHS nechává ve stínu historie. Poslední novinkou je formát Digital8 a kamery rovněž disponují rozhraním FireWire. Tím dali výrobci i méně majetným možnost uplatnit svůj umělecký talent neznehodnocený nekvalitním záznamem. A když už máme kvalitní záznam, pak bychom jej rádi také kvalitně zpracovali. Nabízí se tedy prosté řešení – čísla z pásky zaznamenaná videokamerou přenést do počítače. Stačí k tomu karta s rozhraním FireWire, počítač a správný pracovní disk. 

Jak zpracovávat?
Možností je mnoho a lze je rozdělit do několika základních skupin, ostatní snadno vyčtete z tabulky. 
Hardwarový kodek – karty využívající hardwarových kodérů a dekodérů (kodeků) umožňují kombinovat digitální záznam s analogovým v reálném čase. Výhodou je akcelerace DV s možností zpracování přechodů a efektů v reálném čase (CoMo) v závislosti na vybavenosti karty a počtu hardwarových akcelerátorů (kodeků). Dnes se používá kodek od firmy Sony (DVBK-1) a ceny takovýchto karet začínají okolo 80 000 Kč. Podrobně se těmto kartám v této chvíli věnovat nebudeme.
Karty: FAST DV Master, resp. DV Master Pro, Targa/Madras, CoMo, Canopus...
Softwarový kodek – skupina karet určená pro širokou uživatelskou obec, ovšem se vzrůstajícím výkonem procesorů se náskok mnohonásobně dražších hardwarově akcelerovaných karet stírá. Karty vypadají na první pohled jednoduše a také takové jsou – jde o pouhé rozhraní, kterým protékají data (o kódování/dekódování informací se už musí postarat software a procesor – proto jsou tolik závislé na výkonu počítače). K dispozici jsou v podstatě dvě varianty, karty postavené na čipsetech firem Adaptec nebo Texas Instruments (TI). Objevují se však již i výrobci počítačů, kteří integrují FireWire rozhraní přímo na základní desku (Apple, SGI). 
Karty: Adaptec, Canopus, DPS, Pinnacle, Digital Origin (bývalý Radius).
V neposlední řadě jsou k dispozici i jednoduchoučké karty nabízené spolu s DV kamerami (Sony, Canon...). Vycházejí z výše uvedených čipsetů Adaptec či TI. Jejich výhodou je nižší cena a bezproblémové řešení ve spolupráci s konkrétní kamerou, ale většinou jsou dodávány pouze se softwarem pro Windows a zpracovávají jen statický obraz. 
V tabulce naleznete podrobný přehled karet, které jsou na našem trhu k dispozici, a v následujícím textu krátký komentář. Na tomto místě ještě podotýkáme, že většina karet byla podrobně recenzována ve starších číslech časopisu PiXEL. Nejprve si představíme karty, jež mají ovladače pro Windows, potom pro Mac OS. Přesvědčíte se, že názory dvou uživatelů na dvou rozdílných počítačových platformách (i když jde o naprosto stejné karty s FireWire) mohou být zcela odlišné, ale i překvapivě shodné.

Windows a čipset Adaptec
Pinnacle miroVIDEO DV300. Jde o kartu Adaptec AHA-8945 s řadičem Ultra Wide SCSI-3. Ovladač systému detekuje zvlášť řadič a zvlášť rozhraní FireWire. Při volbě správných SCSI disků, nejlépe s AV specifikací, lze dosáhnout velice dobrých výsledků, tedy pokud se vám podaří připojit digitální videozařízení. Velice mne rozladil seznam detekovatelných přístrojů, který není zcela shodný s typy, které se prodávají na našem trhu. Naštěstí lze průběžně stahovat změny firmwaru z internetu, ale považuji to za omezující řešení.
DPS Spark, Spark Plus. Firma DPS nabízí hned dvě karty, levnější varianta (Spark) pochází rovněž z dílny Adaptecu, nicméně je ochuzena o SCSI rozhraní. Spark Plus je konstrukčně stejná karta jako miroVIDEO DV300 (AHA-8945). Liší se řešením kodeků, buď je k dispozici SoftDV od Adaptecu, nebo vlastní, integrovaný do editačního softwaru DPS Video Action 6.2. Jako jediná z posuzovaných karet dokáže přehrávat přímo z časové osy projektu včetně vložených zvuků a spočítaných přechodů a efektů s překonáním hranice velikosti přehrávaného souboru 2 GB. Náhled samozřejmě musí obstarat externí přístroj s DV vstupem, ale to již dnes umí většina z nových kolekcí videokamer. Odpadá tím vytváření náhledového souboru, což přispívá k výrazné úspoře času a místa na pracovním disku. 
Adaptec HotConnect Ultra 8945. Ačkoliv Adaptec zpočátku deklaroval, že nebude tento produkt nabízet samostatně, ale bude jej dodávat pouze svým OEM partnerům, realita je jiná. Karta je naprosto identická s DV300 a Spark Plus, je vyzbrojena ovladači pro SCSI řadič a SoftDV kodekem. Jsou zde konfigurační soubory pro použití s programem Adobe Premiere 5.0 a After Effects. Samostatně lze snímat pouze statické obrázky, ale někteří dealeři nabízejí tuto kartu s programy Ulead Media Studio nebo Adobe Premiere 5.0.
Windows a čipset TI
Truevision Bravado DV2000. Představitelem karet s čipsetem Texas Instruments je produkt firmy Truevision, kterou nedávno pohltila společnost Pinnacle. Jde o zcela nekonfliktní nízkoenergetickou kartu komunikující se všemi možnými typy DV přístrojů na českém trhu, vyznačuje se jednoduchou instalací i ovládáním a originálním editačním programem vycházejícím z prostředí maců. Doplněna je o manažer pro správu a úpravu mediálních dat.

Mac OS a čipset Adaptec
Pinnacle miroVIDEO DV300. Zjistili jsme totéž jako u windowsové verze, tedy seznam kompatibilních zařízení. Naše testovací DV kamera na tomto seznamu samozřejmě chyběla, ale to jsme zjistili až po instalaci softwaru a kodeku. Jinak karta fungovala spolehlivě a při instalaci nevykazovala žádné problémy, tedy jedinou výtkou zůstává, že musíte mít kameru, se kterou si “dýví třístovka” bude rozumět.
Adaptec HotConnect Ultra 8945. Pro alternativní řešení situace jsme tedy sáhli po PCI kartě Adaptec HotConnect Ultra 8945 Kit, která je hardwarově identická s DV300. Ovladače této karty jsou PowerDomain Control 3.0 pro SCSI část karty a kodek Adaptec SoftDV pro DV část. Řadič Ultra Wide SCSI-3 je naprosto nekonfliktní a při použití správných disků s ním vyloudíte až 15 MB/s kontinuálního datového toku. Veškeré další programové prostředí je tedy rozpuštěno do střihových softwarů (Adobe Premiere 5.1 je tu brán jako základ). Zbývá jen okno HotClick pro snímání statických obrázků z DV. 

Mac OS a čipset TI
EditDV. Bývalá firma Radius (dnes vystupje jako Digital Origin) měla s macy odjakživa dost zkušeností. V současné době nabízí balík EditDV Studio 2.0. Součástí balíku (dodává se i samostatně) je ještě karta identická s kartou Bravado DV2000. MotoDV a PhotoDV jsou v podstatě ovladače pro komunikaci s PCI kartou a pro zachytávání videa. Dodáván je též kodek Radius softDV a přehrávač DV dat. MotoDV je už podle názvu určen na snímání pohyblivého obrazu, PhotoDV na statické snímky. Průtok dat u plného PAL DV formátu je kolem 3,6 MB/s (komprimované video a nekomprimované audio), a proto je pro editaci a plynulé přehrávání ve videosoftwaru možné nastavit downsampling a přehrání jen každého n-tého snímku. To však platí jen pro softwarový kodek od Radiusu a pro zobrazení na monitoru, protože při výstupu do VCR jsou data odesílána v plné kvalitě. Proto může být DV zpacováváno i na pomalejších strojích s běžnými videokartami. Práce se snímáním příspěvků je velice jednoduchá a komunikace s DV kamerami komfortní. PhotoDV je řešeno jako plug-in, který je kompatibilní s Photoshopem a který spolu s kodekem softDV vybere statický obrázek a načte jej do bitmapového editoru. U posledních verzí sloučila firma Radius MotoDV a PhotoDV do jednoho produktu. Celkový zkušební provoz byl naprosto bezkonfliktní.
EditDV je nelineární videoeditační software. Na disku zabírá příjemných 5 MB a po spuštění nabídne komfortní práci s příspěvky, ať už DV, nebo jiného formátu. K práci vyžaduje minimálně QuickTime 2.5 a System 7.6.1. Prostředí programu je v desktopových videoprogramech dost standardizováno, takže jasně identifikujete okno Projekt se zásobníkem příspěvků, Sequencer na organizaci a editaci jednotlivých stop v časové ose, okno monitoru pro přesný střih a okno Effects pro přehledné seřazení nabízených DVE efektů. EditDV používá pro svou práci technologii DraftDV pro rychlé náhledy materiálů a LiveDV pro fullscreenové přehrání z FireWiru. Zcela logicky se nabízí srovnání s konkurenčními programy, jako je např. Adobe Premiere 5.1. Ten, kdo s nimi již pracoval, se bude v EditDV cítit přinejmenším povědomě. Většina editačních funkcí je ikonizována do tlačítek a po chvilce si na ně zvyknete. Ovšem spousta pracovních postupů je jiná a tam, kde očekáváte podobnou funkci známou odjinud, jistě někde je, ale budete muset nahlédnout do manuálu. I tak dokážete s EditDV na svém projektu klíčovat, stříhat ostrým střihem i prolínačkami, upravovat obraz pomocí efektů ve formě zásuvných modulů, titulkovat a třeba také umísťovat obrázky PIP (picture in picture). Proti známější a vedoucí Premiéře 5.1 nemá EditDV například náhledy klipů v Sequenceru, kompatibilitu ani tak rozšířenou základnu pro efektové DVE plug-in moduly od třetích výrobců.
–pix

QuickTime 4.0 (QT 4.0)
Základní stavební kámen digitálních médií, dnes už nejen na platformě Mac OS. Pro znalce a obhájce konkurenčních řešení jen připomenu, že QuickTime (hlavně na Mac OS, ale i pod Windows) dokáže operovat s mediálními daty mnohem jednodušeji než ostatní řešení. Pro svou potřebu dokáže využít, otevírat a ukládat jak vlastní souborový formát MOV, tak i AVI, DV, MPEG-1 i 2, M-JPEG, QTVR, QD3D a tak dále – prostě víc než třicet uznávaných datových formátů a kodeků. To vše je sloučeno do tzv. specifikace QTML (QuickTime Media Layer – zde je elegantně soustředěno více než 175 dílčích handlerů s mediálními daty) a jeho přehrávače MoviePlayer. Ten se prostě nedá srovnat s obyčejným přehrávačem. V samotném MoviePlayeru obyčejným kopírováním a vkládáním přes schránku můžete seskládat jakkoliv objemný videoklip, aktivovat nebo eliminovat jednotlivé stopy a vrstvy, prolínat je, přidávat další vlastnosti. Ani limit 2 GB na soubor není překážkou, protože výsledný klip pro přehrání může mít několik kilobajtů a sám odebírá příspěvky z jednotlivých menších dílčích souborů. Výsledek si prohlídnete s minimem paměti i v naprosto cizích aplikacích, pouze přetažením na plochu programu. Pak lze třeba v textovém editoru přehrávat “DV stream” plné kvality. Pro profesionální zpracování v televizní (ale i filmové) kvalitě je na trhu spousta produktů. Jen málo z nich dokáže plně využít potenciál, který QuickTime nabízí na systémové úrovni. Naštěstí horkou novinkou ve zpracování digitálního videa je nový střihový software Final Cut Pro z dílny Macromedia (a Apple), který přímo využívá QT 4.0 a jeho nejmodernějších efektů. Svou architekturou a API je Final Cut velice podobný AfterEffects od Adobe. Vlastní modularitou dává QT příležitost i dalším výrobcům softwaru a hardwaru k vývoji vlastních komponent, které se dají jednoduše přidat ke stávajícím. 
Pro svůj plný streaming-charakter je QuickTime používán na internetu ve zpravodajských kanálech nebo ve skutečně multimediálních projektech. Tvrdí se dokonce, že na webu je pomocí QuickTimu zpracováno (ne však distribuováno) kolem 80 % mediálních dat. Očekávejme tedy zahrnutí dalších stop, rozšiřujících záběr využití QT v médiích. Hovoří se o nových kompresních specifikacích, beroucích ohled na charakter zvukových a video dat (např. mluvené slovo je jinak komprimováno než hudba), nebo o zahrnutí výstupu řečové syntézy přímo z textové stopy či o větší podpoře interaktivních rendererů pro 3D objekty. Z hardwarového hlediska můžeme očekávat urychlený rozvoj akceleračních čipů a karet, přímo urychlujících přehrání všech QuickTime dat.

Komerční digitální videoformáty
Řada dnešních videokamer je digitálních – digitálně snímají prostřednictvím CCD prvků a hlavně i v digitální podobě ukládají informace na pásku. To eliminuje známé problémy s analogovým signálem – ztrátu kvality během zpracování, problémy se synchronizací při digitalizaci apod. Kvalita obrazu i zvuku je lepší než u S-VHS i Hi8 a dostačuje pro poloprofesionální použití. Lepší kamery také podporují timecode, což umožňuje například kopírovat data z kamery do počítače bez přítomnosti obsluhy, která by kameru spouštěla, zastavovala a přetáčela. V současné době se na trhu ustálily čtyři komerční digitální formáty a jedna naprostá novinka.

DV
Zkratka vzniklá ze sousloví Digital Video, digitální video. DV je formát definovaný konsorciem firem (v čele se Sony). Jde o komerční formát určený pro spotřební elektroniku, kde má nahradit S-VHS, Hi8 a podobně. DV kazety jsou menší než kazety formátu VHS-C i Video8, šířka pásky je 6,35 mm. Data jsou na pásku ukládána komprimovaně (DV komprese asi 5:1), vzorkování  je 4:2:0, záznamový datový tok 25 Mb/s. Zvuk je zaznamenán ve dvou 16bitových kanálech při 48 nebo 44,1 kHz, případně ve čtyřech 12bitových kanálech při 32 kHz. Kamery obsahují konektor FireWire pro digitální výstup (některé modely mají i vstup), obvykle disponují i kompozitním a S-Video výstupem. 

DVCAM
DVCAM je profesionální formát firmy Sony. Kazety používají obdobnou pásku jako DV, ovšem s odlišnou hustotou záznamu, navíc jsou vybaveny 16kb pamětí , v níž se uchovávají informace o jednotlivých záběrech. Vyšší modely kamkorderů a rekorderů dokáží přenášet data čtyřnásobnou rychlostí, čímž se výrazně zkrátí doba potřebná pro natažení zdrojového materiálu na disky nelineárního střihového pracoviště. Kromě konektoru FireWire se objevuje i SDDI (Serial Digital Data Interface), které právě umožňuje čtyřnásobnou rychlost. Samozřejmostí je kompatibilita s DV formátem, takže je možné číst i zapisovat na DV kazety.

DVCPRO
DVCPRO je odpovědí firmy Panasonic na formát DVCAM. Používá trvanlivější a odolnější pásku. Kromě obvyklých příčných stop obsahuje páska i podélné stopy, na něž se ukládají další informace. Data jsou komprimována standardní DV kompresí v poměru 5:1, vzorkování je 4:1:1. Dva 16bitové audiokanály pracují s 48 kHz. Přenos čtyřnásobnou rychlostí umožňuje sběrnice CSDI (Compressed Serial Digital Interface). 

DVCPRO50 
Vylepšená varianta DVCPRO, určená pro náročnější, zejména postprodukční zpracovávání. Vzorkování 4:2:2, čtyři 16bitové audiokanály a dvojnásobný záznamový datový tok (50 Mb/s).

Digital8
Digital8 je nejžhavější novinkou. Uvedení tohoto formátu je reakcí firmy Sony na stále velkou oblibu formátů Hi8 a Video8 (zejména v Evropě). Nové kamery, které byly uvedeny letos na přelomu ledna a února, disponují digitálním rozhraním (FireWire) a zaznamenávají data digitálně na běžnou Hi8 pásku, ovšem ukládaných informací je více, takže kapacita pásky se výrazně snižuje. Kvalita zaznamenávaného obrazu se blíží DV, záznamový datový tok je 25Mb/s, zvuk je standardně 12bitový (32 kHz) nebo 16bitový (48 kHz). Nespornou výhodou je zpětná kompatibilita, takže své záznamy pořízené analogově (na Video8, resp. Hi8) můžete v nové kameře přehrávat a díky 
A/D převodníkům je i přes FireWire převést do digitální podoby a zpracovávat v počítači. Některé karty (např. Adaptec AHA-8945, DPS Spark) byly otestovány a fungují bezchybně.

FireWire versus USB
Mnoho lidí mylně považuje USB (Universal Serial Bus) za srovnatelného konkurenta FireWiru, ale USB je pouze externí rozhraní, které nezvládá tak vysoký datový tok, jaký vyžaduje digitální video. Proto se tato rozhraní spíše navzájem doplňují.