Elektronická pošta a telekomunikační tajemství
Za starých zlatých časů jsme dopisnímu papíru svěřovali i ty nejtajnější myšlenky s důvěrou, že se je, a nezkreslené, dozví pouze adresát – a kdyby se tak nestalo, že nepovolaný čtenář či padělatel bude potrestán. Můžeme se ale takto spolehnout i na korespondenci po dnešní informační dálnici?

Když čte pošťák dopisy...

Konstatování, že technický pokrok v naprosté většině předbíhá právní úpravu, je natolik notorické, že by se mohlo stát příslovím. Nikoli snad proto, že by tvůrci práva byli hloupější nebo méně informovaní. Důvodem je fakt, že technika v nejširším slova smyslu je fenomén, který je zákonitě dynamičtější než právo. Tomu pak nezbývá než na ni reagovat se zpožděním: ve většině případů postačí vyřešit problémy právními normami výslovně neupravené pomocí výkladu (např. za použití analogie), někdy je však potřebné přijmout novou úpravu.
Podívejme se optikou této skutečnosti na internet a konkrétně na e-mail. 
Na otázku, zda může být kontrolován obsah dopisů zasílaných poštou nebo klasických telefonních hovorů, odpoví většina lidí, že nikoli. Jistě se nemýlí – máme přece zákony! Platí zákon o poště č. 222/1946 ve znění pozdějších předpisů (§ 8 – Poštovní tajemství) a zákon o telekomunikacích č. 110/1964 ve znění pozdějších předpisů (oddíl VIII – Telekomunikační tajemství). Porušování tajemství dopravovaných zpráv je také sankcionováno trestním zákonem (č. 140/1961 ve znění pozdějších předpisů) v ust. § 239 – 240.

Co říká zákon
Podle § 239 odst. 1 posledně zmíněného zákona “Kdo úmyslně poruší tajemství a) uzavřeného listu nebo jiné písemnosti, zasílaných poštou nebo jiným dopravním zařízením, nebo b) zprávy podávané telefonem, telegrafem nebo jiným takovým veřejným zařízením, bude potrestán odnětím svobody až na šest měsíců.” Podle názoru publikovaného např. v [1] jde v případě e-mailu o veřejné zařízení, neboť e-mail využívá mezi místem odesílatele a příjemce dva veřejné subjekty (alespoň veřejné pro předplatitele, resp. účastníky): server poskytovatele připojení a jednotnou telefonní síť, po které je přenos mailu realizován. Lze proto soudit, že i přenos zpráv elektronickou poštou je prostředím pro naplnění skutkové podstaty trestného činu podle § 239.
Podle odst. 2 tohoto ustanovení “Pracovník poštovní nebo telekomunikační služby, který a) spáchá čin uvedený v odstavci 1, b) jinému úmyslně umožní spáchat takový čin, nebo c) pozmění nebo potlačí písemnost dopravovanou poštou nebo jiným dopravním zařízením anebo zprávu podanou telefonicky, telegraficky nebo jiným podobným způsobem, bude potrestán odnětím svobody až na jeden rok nebo zákazem činnosti.” Také v tomto případě je zřejmě pracovník poskytovatele internetu pracovníkem “telekomunikační služby”, protože jde o službu poskytovanou veřejnosti – předplatitelům. Poněkud delikátnější otázkou je, zda je pracovníkem telekomunikační služby také například zaměstnanec správce sítě podniku nebo vysoké školy. Podle [1] a [2] by zřejmě i zde bylo možno odpovědět kladně.
Trochu jiná je situace v ust. § 240 TrZ: “(1) Kdo v úmyslu způsobit jinému škodu nebo opatřit sobě nebo jinému neoprávněný prospěch a) prozradí tajemství, o němž se dozvěděl z písemnosti, telegramu nebo telefonního hovoru, které nebyly určeny jemu, nebo b) takového tajemství využije, bude potrestán odnětím svobody až na jeden rok. 
(2) Pracovník poštovní nebo telekomunikační služby, který a) spáchá čin uvedený v odstavci 1, nebo b) jinému úmyslně umožní spáchat takový čin, bude potrestán odnětím svobody až na dvě léta nebo zákazem činnosti.”
Zde zákonodárce z neznámých důvodů nepoužil obecnější definici podobně jako v § 239 “telegrafem nebo jiným takovým veřejným zařízením”, ale výslovně uvedl pojem “telefonní hovor”. Naskýtá se otázka, zda digitální přenos lze považovat za hovor – mohou spolu hovořit pouze dvě osoby nebo i dva počítače, je ještě hovorem fax a už není mail, či jak tomu je? Tady vidíme značný rozpor – evidentně se zapomnělo na očekávaný vývoj technických prostředků. Kromě toho jsme již dříve upozorňovali také na podmínku nejen informaci získat, ale tuto informaci prozradit nebo využít [4].
Je ovšem třeba dodat, že za okolností podle § 88 trestního řádu může být nařízen v trestním řízení odposlech a zá-
znam telekomunikačního provozu. Odposlouchávání a záznam telekomunikačního provozu umožňuje také například. § 33 (a následující) zák. ČNR č. 283/1991 o Policii České republiky ve znění pozdějších předpisů nebo § 7 (a následující) zák. č. 154/1994 o Bezpečnostní informační službě ve znění pozdějších předpisů, či § 37a (a následující) zák. č. 13/1993 (celního zákona) ve znění pozdějších předpisů. Příslušné státní orgány mají k zásahu do tajemství dopravovaných zpráv, konkrétně odposlouchávání telefonních hovorů a otevírání dopravovaných zásilek, zákonnou licenci.

Když naslouchá šéf...
Občas se vyskytnou zaměstnavatelé, kteří si nárokují právo kontrolovat, k jakým účelům používají jejich zaměstnanci firemní telefony či jiné komunikační prostředky, zejména pak e-mail. V této souvislosti bývá kladena otázka, zda takový postup není v rozporu s ustanovením § 239 odst. 1 TrZ.
Pro její posouzení vyjděme z toho, že telekomunikační síť tvoří nejen hlavní telekomunikační stanice, ale také manuální ústředna a jednotlivé účastnické stanice v úřadě, továrně a bytě [5]. Jestliže by tedy zaměstnavatel odposlouchával obsah telefonních hovorů, spáchal by tak uvedený trestný čin. Skutková podstata § 239 trestního zákona však není naplněna v případě, že by si pouze zaznamenával, obvykle pomocí technického zařízení, čísla stanic, na která zaměstnanci volají. Nelze vyloučit, že by na tomto základě případně mohl žádat, aby mu dotyčný uhradil částku za soukromé hovory. (Dodejme, že takto vzniklá evidence nepochybně nemá povahu informačního systému s osobními údaji, protože telefonní číslo neumožňuje samo o sobě identifikovat fyzickou osobu.)
Nový rozměr do těchto vztahů mezi zaměstnancem a zaměstnavatelem vnesl internet. Trestní zákon s jeho existencí výslovně nepočítá, nicméně jej jistě lze podřadit pojmu “jiné veřejné zařízení, kterým jsou podávány zprávy” už proto, že používá jednotnou telefonní síť [1]. Zaměstnavatelé si často nárokují právo kontrolovat komunikování svých zaměstnanců nejen uvnitř podniku či úřadu, ale také ve vnějších vztazích. Tento postup odůvodňují tím, že se musejí chránit jak proti nežádoucím vlivům zvenčí, tak i vůči zneužívání e-mailu. Jde o postoj jistě pochopitelný, protože, pokud nebereme v úvahu toliko finanční stránku věci, musejí chránit skutečnosti, které jsou utajovány (např. obchodní tajemství), pověst úřadu, dobré jméno firmy atd. [6].  Obdobně postupují vysoké školy vůči studentům.
Zaměstnavatelé, vysoké školy a jiné instituce dále vydávají různé interní provozní řády pro používání internetu, v nichž stanoví zákaz jeho používání pro komerční účely, propagaci určitých ideologií, zakazují používání vulgárních výrazů apod. a hrozí sankcemi za jejich porušení. 
Pokud by zaměstnavatel pouze zjišťoval e-mailovou adresu, na niž byla nějaká zpráva zaslána, bude to v podstatě totéž jako kontrola telefonních čísel volaných z určitého aparátu; takovým jednáním by se tedy zřejmě nedopouštěl porušení tajemství dopravovaných zpráv. Může také blokovat odesílání pošty na určité adresy nebo možnost připojení na určité domény v internetu, podobně jako modernější telefonní ústředny umožňují zablokovat volání určitých čísel či skupin čísel.
Problém však tkví v technické povaze internetu, resp. e-mailu: na jedné straně je pomocí počítače a speciálního programu pro elektronickou poštu napsána zpráva, která je prostřednictvím internetu a jeho protokolu TPC/IP odeslána, a na druhé straně je přijata opět prostřednictvím počítače adresáta. Text je přitom v počítači odesílatele, příjemce a často i v uzlech na své cestě zachováván, a jako takový může být jeho obsah předmětem kontroly.
Otázkou je, jak určit, zda se na zprávu zaslanou prostřednictvím internetu vztahuje telekomunikační tajemství. Zřejmě tomu tak nebude v okamžiku, kdy byla napsána a lze ji vytisknout či přečíst na obrazovce počítače. Tento stav lze přirovnat k situaci, kdy je dopis pořizovaný v klasické formě jen na papíře a není vhozen do schránky. O “podání zásilky” internetem je možno hovořit až v okamžiku, kdy je na základě příslušného povelu (tj. stiskem tlačítka Send, Reply, Odeslat, Odpovědět apod.) text zprávy zaslán adresátovi. Taková zpráva podléhá během cesty od odesílatele k adresátovi ochraně podle § 239, resp. § 240 trestního zákona.
Majiteli (provozovateli) sítě či serveru, resp. jeho zástupci lze přiznat právo, aby zkontroloval text před odesláním zprávy. V této fázi může zjišťovat, zda nejde o soukromou záležitost odesílatele, neodporuje-li text právním předpisům či zda není v rozporu s pravidly, která vydal. (Tento závěr má ovšem spíše jen teoretický význam vzhledem k tomu, že kontrolovat veškeré odesílané zprávy prostřednictvím internetu je v praxi sotva možné; nelze ovšem vyloučit nahodilou kontrolu.)
Má právo rovněž určit, že všechny zprávy odcházející z instituce (serveru) musí procházet jedním centrem, kde budou evidovány (a případně také archivovány) adresy příjemců. (Vzhledem k povaze e-mailových adres tím nevznikne informační systém s osobními údaji, a na jeho provozování se tedy nebude vztahovat zák. č. 256/1992 o ochraně osobních údajů v informačních systémech [7]. Takový seznam je totiž možno přirovnat k protokolu odesílané pošty, který je běžně veden v písemné formě snad každou institucí.)
V této souvislosti je třeba se zamyslet také nad tím, zda může majitel sítě kontrolovat obsah odeslaných zpráv, které zůstaly uloženy v počítači (na stanici nebo na serveru). Zprávy nacházející se v počítači odesílatele zřejmě nepožívají ochrany jakožto odeslané zprávy (podobně jako kopie dopisů v šupleti odesílatele). Diskutabilní je ale postavení zpráv, které byly odeslány ze stanice a jejichž kopie se případně nacházejí někde na cestě k adresátovi – např. na serveru provozovatele podnikové či školní sítě: lze přijmout výklad, že jde o odeslanou zprávu, a tudíž se na ni telekomunikační tajemství vztahuje.
Majitel sítě (správce serveru apod.) má podle našeho názoru právo obsah těchto zpráv kontrolovat před jejich odesláním – avšak pouze z uvedených hledisek, tedy zda nejde o soukromou korespondenci, zda neobsahují závadné texty atd. Přitom ovšem musí šetřit soukromí a další osobnostní práva těch, kdo je vytvořili [8]. Zásadně je tedy nepřípustné, aby jejich obsah využíval ve svůj prospěch či zneužíval proti tomu, kdo zprávu napsal – např. obsah korespondence zveřejňoval. Na druhé straně by však byl oprávněn požadovat náhradu vzniklých nákladů za neoprávněné použití své výpočetní techniky, případně internetu a komunikací (a za určité situace dát “pachateli” výpověď za porušení pracovní kázně, případně s ním pracovní poměr okamžitě zrušit). Zakáže-
-li např. vysoká škola ve svých vnitřních předpisech určité způsoby či formy využívání počítačů a internetu, je oprávněna uplatnit vůči studentovi, který tento zákaz porušil, i disciplinární opatření podle § 64 a následujících zákona č. 111/1998 o vysokých školách.

Pozor na směrnice!
Pokud je však v pravidlech pro provoz sítě vysoké školy napsáno “Administrátor domény je oprávněn monitorovat činnost uživatelů spravované domény v mezích, které neohrožují veřejná, osobní či vlastnická práva jednotlivých uživatelů. Informace, se kterými v rámci této činnosti přichází do styku, je povinen udržovat v naprosté tajnosti a s obsahem soukromých adresářů jednotlivých uživatelů není oprávněn seznamovat další osoby. V případě zjištěného porušení pravidel provozu sítě je povinen s touto skutečností seznámit odpovědného akademického funkcionáře (děkana fakulty nebo rektora univerzity)...”, vůbec bychom si nebyli jisti, zda se monitorováním myslí také čtení obsahu odeslaných zpráv; dikce “s obsahem soukromých adresářů jednotlivých uživatelů” i užití pojmu “monitorování” napovídají, že by mohlo jít o monitorování provozu (adres, jmen domén, délky spojení...) a o kontrolu obsahu disků na počítačích školy, nikoliv o kontrolu obsahu korespondence. Navíc podle těchže směrnic je “odposlouchávání provozu a vytváření kopií zpráv procházejících jednotlivými uzly sítě” zakázáno.
Jsou-li prostřednictvím výpočetní techniky a internetu vytvářeny a odesílány zprávy, může zaměstnavatel nepochybně zakázat vytváření jejich kopií a ukládání na jednotlivé počítače (buď všech, nebo jen těch, které určí). Tento závěr vyplývá z faktu, že se tu jedná o služební záležitosti, s nimiž má zaměstnavatel právo disponovat. Současně bude jistě oprávněn i kontrolovat, zda je tento zákaz dodržován.
Pokud ale řád uživatele internetu nebo počítačové učebny připouští, že elektronickou poštu mohou studenti používat i pro svoji soukromou potřebu, nesmí být již odeslané zprávy kontrolovány z hlediska závadnosti jejich obsahu (a z něj proti autorům vyvozovány jakékoliv důsledky), případně obsah zpráv zveřejňován. Vydávat provozní řády zakotvující správci sítě (nebo akademickému sboru) tato oprávnění je podle našeho názoru zbytečné. Takové právo nelze přiznat vysokým školám, pokud poskytnou svým studentům možnost pomocí internetu komunikovat, opatřovat si informace, účastnit se soutěží apod. Škola jim tím totiž umožnila, aby ve stanoveném rámci využívali internet ke svým potřebám, a tedy i disponovali se zprávami či získanými informacemi.
Nutno ovšem říci, že v praxi jsou pravidla formulována často vágně a nejednoznačně, např.: “Uživatel smí používat síť v souladu s akademickým, vzdělávacím a výzkumným posláním sítě. Síť je rovněž určena pro administrativní a provozní účely fakulty. Za porušení pravidel se považuje použití sítě pro komerční činnost nesouvisející s činností fakulty, politickou, náboženskou nebo rasovou agitaci.” Být “v souladu” je samozřejmě něco jiného než “používat pouze pro”, takže při uvedené definici lze předpokládat, že v souladu s posláním je aktivní používání e-mailu (bez omezení adresátů), účast na elektronických konferencích a jiných způsobech komunikace (chat, ICQ, news apod.), a nelze studenty pronásledovat, pokud se nedopustí použití sítě pro komerční činnost nesouvisející s činností fakulty, politickou, náboženskou nebo rasovou agitaci.
Podobně jiné směrnice uvádějí, že “Uživatelé využívají počítačové prostředky univerzity ve shodě se svými pracovními a studijními úkoly.” I zde jde o široce pojatou definici, která zcela zřejmě předpokládá úplnou volnost při využívání prostředků, pokud je toto konáno nekomerčně a nedochází k porušování obecně závazných právních norem.
Pravidla používání internetu, resp. elektronické pošty by měli provozovatelé sítí a serverů upravit v interních předpisech tak, aby bylo oprávněným uživatelům zcela zřejmé, jakým způsobem mohou, nebo naopak nesmějí postupovat. Nezbytnost směrnic je dána i tím, že bez nich by v mnoha případech bylo možno odpovědnost za zneužívání internetu či elektronické pošty sotva uplatňovat – v právních předpisech v tomto ohledu úprava chybí a počítá se právě s tím, že práva a povinnosti budou stanoveny v těchto předpisech. Samozřejmě si však interní směrnice nemohou osobovat porušování práv, která jsou chráněna zákonem.
Pavel Mates, Vladimír Smejkal

Odkazy:
[1] Podrobnosti viz Vladimír Smejkal: Internet@§§§, Grada Publishing, Praha 1999, str. 90.
[2] Viz zákon č. 110/1964 o telekomunikacích, Oddíl VIII – Telekomunikační tajemství, § 20: “(1) Právnické a fyzické osoby obstarávající telekomunikační výkony a jejich pracovníci i jiné osoby pověřené úkoly při těchto výkonech nesmějí úmyslně pro jiné než pracovní účely získávat informace o obsahu zpráv přenášených telekomunikačními zařízeními a sítěmi, jakož i o jménech a adresách komunikujících stran a o číslech komunikujících stanic. Jsou povinny zachovávat tajemství, nesmějí sdělovat jakékoli údaje týkající se dopravovaných nebo zprostředkovaných zpráv. (2) Údaje o dopravovaných nebo zprostředkovaných zprávách mohou být sděleny jen odesílateli a adresátu nebo jejich oprávněným zástupcům (právním nástupcům). Soudům, orgánům prokuratury a orgánům státní správy je umožněno získat informace o obsahu dopravovaných nebo přenášených zpráv; těmto orgánům mohou být sděleny údaje o zprávách, popřípadě mohou být obeznámeny s provozními doklady, nezveřejněnými čísly účastnických stanic nebo mohou využívat pro daný účel telekomunikační zařízení v případech stanovených zákonem. (3) Údaje předchozích odstavců platí i pro další provozovatele telekomunikačních zařízení a sítí a jejich pracovníky, jakož i pro uživatele telekomunikačních zařízení a sítí, kteří se byť i náhodou při svém telekomunikačním styku seznámí s obsahem informací přenášených telekomunikačními zařízeními a sítěmi.”
[3] Tamtéž, § 1 písm. d): “Telekomunikační služby jsou služby, jejichž poskytování spočívá zcela nebo převážně v přepravě informací pomocí telekomunikačních zařízení,” a písm. a): “telekomunikační zařízení jsou zařízení pro vysílání, přenos a příjem informací jakéhokoliv druhu po vedení, rádiovými, optickými a jinými prostředky využívajícími elektromagnetických vln.”
[4] Viz také judikát Nejvyššího soudu ČSR – Kr II 172/22 (z roku 1922), který říká: “Protiprávním otevřením dopisu není míněno pouhé mechanické otevření dopisu, nýbrž i další protiprávní použití jej od okamžiku, kdy osoba čtoucí dopis nabyla vědomosti, že dopis jí nenáleží. Jen vrácením dopisu adresátu nebo odesílateli bez jakéhokoliv vlastního použití jeho obsahu lze se uvarovati trestu. Delikt sám se skládá z protiprávního otevření dopisu a z úmyslného porušení listovního tajemství, kterážto poslednější náležitost časově následovati musí prvější, a kteroužto jedině zákon chce míti chráněnou.”
[5] P. Šámal, J. Rizman: Trestní zákon. Komentář, Praha 1994, str. 852.
[6] Příkladů zneužívání internetu je značné množství. Je např. známo, že zaměstnanci používají služební e-maily ke svým podnikatelským aktivitám (např. student jedné pražské vysoké školy rozeslal na 12 000 adres nabídku služeb určitého hotelu).
[7] P. Mates, V. Smejkal: Jsou poštovní a elektronické adresy osobními údaji?, Connect!, 12/1997.
[8] Podrobnosti viz zejména K. Knap, J. Švestka, O. Jehlička, P. Pavlík, V. Plecitý: Ochrana osobnosti podle občanského práva, Praha 1996, str. 107 a 274.